AGATHA CHRISTIE 

 	GYILKOSSÁG A CSENDES HÁZBAN 
 	
 	magyar könyvklub 
 	Fordította Kada Júlia 
 	A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Agatha Christie: Murder in the Mews. 
 	Copyright © Agatha Christie Mallowan, 1937 
 	Hungarian translation © Kada Júlia, 1996 

 	Tartalom 
 	Gyilkosság a csendes házban 
 	A hihetetlen betörés 
 	Halott ember tükre 
 	A rodoszi háromszög 

 	Gyilkosság a csendes házban 
 	
 	ELSİ FEJEZET 

 	- Garast az ünnepre, uram - vigyorgott behízelgıen a szurtos ábrázatú kisfiú. 
 	- 
 	Szó sem lehet róla! - közölte Japp fıfelügyelı. - És ide figyelj, te kölyök... - kezdett rövid kis 
 	erkölcsi prédikációba. 
 	A rémült kölyök lóhalálában vonult vissza. -A fenébe, egy kiöltözött zsaru! - 
 	közölte ifjú barátaival tömören. 
 	A csapat kereket oldott, s közben a versikét kántálta: Jegyezd fel, jegyezd fel, 
 	Ötödike, november, 
 	Lıpor, ármány, hitszegés, 
 	Nincs miért helyeselni, 
 	
 	Hát ne mondja senki, 
 	Hogy ily gaztettet feledni kész. 
 	- Trés bien, Japp - mosolyodott el a fıfelügyelı társa, egy alacsony, idısebb, tojásfejő úriember 
 	hatalmas, katonás bajusszal. - Szép prédikáció volt. Gratulálok. 
 	- A lıporos összeesküvés évfordulója csak arcátlan ürügy a koldulásra, semmi más! - méltatlankodott Japp. 
 	- Érdekes, hogy így fennmaradt - töprengett Hercule Poirot. - A petárdák még mindig pufog-nak, holott az, akinek az emlékezetére meggyújtják ıket, tettével együtt már rég feledésbe merült. 
 	- Higgye el, a legtöbb ilyen kölyöknek fogalma sincs, ki volt Guy Fawkes valójában - bólintott a Scotland Yard embere. 
 	- És nemsokára teljes lesz a zőrzavar a fejükben, semmi kétség. Tulajdonképpen tiszteletbıl 
 	vagy győlöletbıl gyújtanak annyi feu d'artífice-t november ötödikén? Bőnnek vagy nemes cselekedetnek számít felrobbantani az angol parlamentet? 
 	- Nem kétséges, hogy sokan az utóbbira szavaznának - nevette el magát Japp. 
 	A két férfi letért a fıútvonalról a csöndesebb, szők utcákba. Együtt vacsoráztak, s most Hercule Poirot lakása felé tartottak. 
 	Séta közben néha még mindig megütötte fülüket a petárdák hangja. Idınként aranyló zápor világította be az eget. 
 	- Gyilkosságra való éjszaka - tört ki Jappból a szakember. - Egy ilyen éjszakán például senki nem hallana meg egy pisztolylövést. 
 	- Mindig különösnek találtam, hogy ezt nem 
 	használják ki jobban a bőnözık - jegyezte meg Hercule Poirot. 
 	- Tudja, Poirot, néha már szinte örülnék, ha maga elkövetne egy gyilkosságot. 
 	- Na de kedves barátom! 
 	- Komolyan, szeretném látni, hogyan fog hozzá. 
 	- Drága Jappem, ha én gyilkosságot követnék el, magának a legcsekélyebb esélye sem volna rá, hogy lássa... hogyan fogok hozzá! Valószínőleg azt sem tudná meg, hogy egyáltalán gyilkosság történt. 
 	Japp vidáman, szeretetteljesen elnevette magát. - Beképzelt kis ördög maga, tudja? -jegyezte meg elnézıen. 
 	Másnap délelıtt fél tizenkettıkor megszólalt Hercule Poirot telefonja. 
 	- 'Álló? 'Álló? 
 	- Maga az, Poirot? 
 	- Oui, c'est moi. 
 	- Itt Japp. Tegnap este hazafelé útba ejtettük a Bardsley Gardens közt, emlékszik? 
 	- Igen. 
 	- És arról beszélgettünk, milyen egyszerő volna lelıni valakit, mikor mindenfelé durrog az a rengeteg rakéta meg petárda? 
 	- Hogyne. 
 	- Nos, történt egy öngyilkosság abban az utcában, a tizennégyes számú házban. 
 	A halott egy 
 	fiatal özvegyasszony, bizonyos Mrs. Allen. Épp oda indulok. Nincs kedve velem jönni? 
 	- Bocsásson meg, drága barátom, de az öngyilkossági ügyeket olyan fontos személyiségekre 
 	szokták bízni, mint ön? 
 	- De gyorsan vág az esze! Nem szokták. Az 
 	igazat megvallva mintha az orvosunknak az lenne a véleménye, hogy nem tiszta ügy. Nos, jön? Valami azt súgja nekem, hogy nem ártana. 
 	- Természetesen megyek. Azt mondta, tizennégy? 
 	- Igen. 
 	Szinte egy idıben ért a Bardsley Gardens köz 14. 
 	elé Poirot és az autó, melyben Japp ült még három férfival. 
 	
 	A ház addigra már szemmel láthatólag az érdeklıdés középpontjába került. Nagy csoport ve-rıdött össze, sofırök a feleségükkel, kifutófiúk, csavargók, jól öltözött járókelık és megszámlálhatatlan gyerek. Mindannyian tátott szájjal bámulták az épületet. 
 	A lépcsın egyenruhás rendır állt, s minden tıle telhetıt elkövetett, hogy távol tartsa a kíváncsiskodókat. Tettre kész fiatalemberek kattogtatták a fényképezıgépüket, és amikor Japp kiszállt a kocsiból, odarohantak hozzá. 
 	- 
 	Egyelıre nincs mit mondanom - hárította el 
 	ıket a fıfelügyelı. - Hát megjött - biccentett oda Poirot-nak. - Gyerünk be. 
 	Besiettek a házba, az ajtó becsukódott mögöttük, s ık ott álltak egymáshoz préselıdve egy létraszerő lépcsı aljában. 
 	A lépcsı tetején megjelent egy férfi. - Ide, uram! - szólt le, amikor felismerte Jappet. 
 	Japp és Poirot felment. 
 	A férfi odafönt kinyitott baloldalt egy ajtót. Kis hálószobában találták magukat. 
 	- Gondolom, uram, az a leghelyesebb, ha röviden elmondom, mi történt. 
 	- Úgyvan, Jameson- bólintott Japp. -Halljuk! 
 	
 	- A halott bizonyos Mrs. Allen, uram - kezdte a történetet Jameson körzeti felügyelı. - Egy barátnıjével lakott itt, bizonyos Miss Plenderleithtel. 
 	Miss Plenderleith nem tartózkodott a házban. Vidékre utazott, csak ma délelıtt tért vissza, és csodálkozott, hogy senkit sem talál itthon. A bejárónı rendszerint kilencre jön. Miss Plenderleith elıször feljött a szobájába (vagyis ebbe a szobába), azután átment a barátnıje szobájába ott szemben. Az ajtó zárva volt. Hiába rángatta a kilincset, hiába kopogott és kiabált, nem kapott választ. Végül nagyon megijedt, és felhívta a rendırséget. Tíz óra negyvenöt perckor. Azonnal kijöttünk, és fölfe-szítettük az ajtót. Mrs. Allen a földön hevert, átlıtt fejjel. Kezében egy Webley .25-ös automata pisztolyt találtunk... minden öngyilkosságra utal. 
 	- Miss Plenderleith most hol van? 
 	- Odalent a nappaliban, uram. Rendkívül higgadt, józan ifjú hölgy. Helyén van az esze. 
 	- Mindjárt beszélek vele. De elıbb Brettet szeretném látni. 
 	Kiment a folyosóra Poirot-val, s belépett a szemközti szobába. 
 	- 
 	Jó napot, Japp, örülök, hogy megjött - pillantott fel egy magas, idısebb férfi. - Elég furcsa ügy. 
 	Japp közelebb lépett hozzá. Hercule Poirot fürkészı tekintettel nézett körül a szobában. 
 	Jóval nagyobb helyiség volt, mint a másik. Az egyszerő hálószoba volt, ezt a zárt erkélyes hálószobát viszont úgy rendezték be, mint egy nappalit. A falak ezüstszínőek, a mennyezet smaragdzöld. Az ablakon modern mintás, ezüst-zöld függöny. A smaragdzöld selyemtakaróval borított heverın sok arany- és ezüstszínő 
 	párna. Magas antik diófa szekreter és fiókos szekrény, csillogó krómozású modern székek. Az alacsony üvegasztalon öblös hamutartó, tele cigarettacsikkel. 
 	Hercule Poirot beleszimatolt a levegıbe. Aztán odalépett Japp mellé, aki a holttestet nézte. 
 	Huszonhét év körüli fiatal nı teste hevert a földön, mintha az egyik krómszékrıl esett volna le. A haja szıke, az arca finom vonású, szinte festetlen. Csinos, sóvár, talán kissé butácska arc. A fej bal oldalán alvadt vércsomó. A jobb kéz ujjai apró pisztoly köré fonódtak. A nı egyszerő, magas nyakú, sötétzöld ruhát viselt. 
 	- Mi a baj, Brett? - nézte Japp az élettelen testet. 
 	- A helyzete stimmel - mondta az orvos. - Ha fejbe lıtte magát, pontosan így kellett a padlóra csúsznia a székbıl. Az ajtót belülrıl bezárták, és az ablakot belülrıl rögzítették. 
 	- Ez stimmel, azt mondja. Akkor mi a baj? 
 	- Nézze meg a pisztolyt. Nem nyúltam hozzá, várom az ujjlenyomatosokat. De azért jól látni, mire gondolok. 
 	Poirot meg Japp letérdelt, és alaposan szemügyre vették a pisztolyt. 
 	- Látom - állt föl Japp. - A kéz hajlása. Úgy látszik, mintha fogná, de valójában nem fogja. 
 	Van még valami? 
 	- Van bizony. A jobb kezében tartja a pisztolyt. 
 	És most nézze meg a sebet. A pisztolyt közvetlenül a bal fül fölött tartották a fejhez... érti, a bal fül 
 	fölött! 
 	- Aha - bólintott Japp. - Ez a jelek szerint eldönti a kérdést. Nem tarthatta a pisztolyt és süthette el ebbıl a helyzetbıl a jobb kezével. 
 	- Szerintem merı képtelenség. Átnyúlhat ugyan, de kétlem, hogy el is tudná sütni a fegyvert. 
 	- Ez tehát egyértelmő. Valaki más lıtte le, és megpróbálta öngyilkosságnak feltüntetni. De mi van a bezárt ajtóval meg ablakkal? 
 	
 	- Az ablakot becsukták és bereteszelték - válaszolt a kérdésre Jameson felügyelı -, az ajtónak 
 	viszont, bár zárva volt, nem találtuk meg a kulcsát. 
 	- Hát igen, ez súlyos baklövés - bólintott Japp. 
 	-Akárki volt a tettes, távozóban bezárta az ajtót, és remélte, hogy senki sem fogja hiányolni a kulcsot. 
 	- C'est béte, ca! - dünnyögte Poirot. 
 	Ugyan már, Poirot. Még hogy butaság?! Ne mérjen mindenkit a saját ragyogó intellektusához, öregem! Az igazat megvallva az ilyesféle apró részletek könnyen elkerülik az ember figyelmét. Az ajtó zárva van. Be kell törni. Ott hever egy nı holtan... kezében pisztollyal... semmi kétség, öngyilkosság... mielıtt elkövette, magára zárta az ajtót. Nem kutatnak a kulcs után. Tulajdonképpen nagy szerencse, hogy Miss Plenderleith azonnal a rendırséghez fordult. Megkérhetett volna egy-két sofırt az utcából, hogy törjék fel az ajtót... és akkor a kulcsügy szóba sem kerül. 
 	- Hát, alighanem így van - bólintott Hercule Poirot. - A legtöbben így jártak volna el. Az emberek általában csak a legvégsı esetben fordulnak a rendırséghez, igaz? - Még akkor sem vette le a szemét a holttestrıl. 
 	- Magának szemet szúrt valami? - kérdezte 
 	Japp hanyagul, de a tekintete csupa figyelem volt. 
 	Hercule Poirot megrázta a fejét. - Csak az óráját néztem - hajolt elıre, s ujja hegyével megérintette a kecses, ékkövekkel díszített karórát, amelyet fekete moarépánt rögzített a pisztolyt tartó kéz csuklójához. 
 	- Csinos kis jószág. Szép pénzbe kerülhetett - 
 	állapította meg Japp. - Gondolja, hogy van itt valami? - nézett fürkészıen Poirot-ra. 
 	- Nos... nem lehetetlen. 
 	Poirot odasétált a lehajtható lapu szekreterhez, melynek elegáns tárgyait úgy válogatták össze, hogy illeszkedjenek a szoba színeihez. Középen tömör ezüst tintatartó, elıtte csinos zöld lakkmappa, tıle balra smaragdzöld üveg tolltartó, azon ezüst tollszár, egy rúd zöld pecsétviasz, egy ceruza és két bélyeg. A mappától jobbra asztali naptár, amely a hét napját, a dátumot és a hónapot mutatta. Volt még egy kis üvegedény söréttel töltve, benne élénkzöld lúdtoll. 
 	Poirot kivette és megnézte a tollat, de az még sose látott tintát. Nyilvánvalóan csak dísz volt. írásra a tintafoltos hegyő ezüst tollszárat használták. Poirot a naptárra nézett, 
 	- November ötödike, kedd - mondta Japp. - 
 	Igen, az volt tegnap. - Bretthez fordult. - Mikor állt be a halál? 
 	- Tegnap este tizenegy harmincháromkor - 
 	vágta rá Brett. Mikor meglátta Japp elképedt áb-rázatát, elvigyorodott. - Elnézést, öregem. Csak megjátszottam a detektívregények menı orvosát! 
 	Nem tudtam megállni. Az igazat megvallva, mindössze annyit tudok, hogy tizenegy körül történt... 
 	esetleg egy órával, de nem többel elıbb vagy késıbb. 
 	- Azt hittem, megállt a karórája... vagy ilyesmi. 
 	- Megállt, csakhogy negyed ötkor. 
 	- Az pedig lehetetlen, hogy negyed ötkor ölték meg, ugye? 
 	- Szóba sem jöhet. 
 	Poirot felhajtotta a mappa fedelét, megnézte az itatóst. 
 	- Jó ötlet - bólintott Japp. - De nincs szerencsénk. 
 	A mappában makulátlan fehér itatóspapír. Poirot megnézte a többi lapot is, de hiába. A papírkosárhoz hajolt. Két-három összetépett levél és szórólap. Épp csak kettétépték ıket, könnyő volt összerakni. Pénzkérı levél valami veteránsegélyezı társaságtól, meghívó egy november harmadikai koktélpartira, bejelentkezés a szabóhoz. A szórólapok közül az egyik egy szırmekiárusítást reklámozott, a másik áruházi katalógus volt. 
 	
 	- Itt semmi nincs - állapította meg Japp. 
 	- Különös... - jegyezte meg Poirot. 
 	- Arra gondol, hogy az öngyilkosok rendszerint hagynak búcsúlevelet? 
 	- Pontosan. 
 	- 
 	Ez is azt bizonyítja, hogy nem öngyilkosság volt - lépett el Japp az asztaltól. - Most behívom az embereimet, hadd lássanak munkához. Mi pedig menjünk, beszélgessünk el ezzel a Miss Plenderleithtel. Jön, Poirot? 
 	Poirot mintha nehezen tudott volna megválni az íróasztaltól és tartozékaitól. 
 	Az ajtóból még egyszer visszanézett a lendületes, smaragdzöld lúdtollra. 
 	
 	MÁSODIK FEJEZET 
 	
 	A keskeny lépcsı aljából nyílt a tágas nappali, amely eredetileg istálló volt. 
 	Az érdes vakolattal bevont falú, réz- és fametszetekkel díszített szobában ketten ültek. 
 	A tőz melletti karosszékbıl fekete hajú huszonhét-huszonnyolc éves nı nyújtotta kezét a lángok felé. 
 	- ... és ahogy mondtam, kisasszony - magyarázta neki levegı után kapkodva egy testes, idısebb nı, ölében fonott szatyorral, mikor a két férfi belépett -, annyira megijedtem, kis híján összeestem azon a szent helyen. És ha elgondolom, hogy éppen ma reggel... 
 	- Egyelıre elég lesz, Mrs. Pierce - vágott a szavába a másik. - Ezek az urak itt, azt hiszem, rendırtisztek. 
 	- Miss Plenderleith? - lépett hozzá Japp. 
 	- Az vagyok - bólintott a lány. - Ez pedig Mrs. 
 	Pierce, a bejárónı. 
 	- Épp mondom Miss Plenderleithnek - kezdte 
 	rá megint Mrs. Pierce, akit nem lehetett elhallgattatni -, ha elgondolom, hogy épp ma reggel kellett a nıvérem Louisa Maudjára rájönni a rohamnak, aztán más nem volt kéznél, és hát mégiscsak 
 	közeli rokon, és gondoltam, Mrs. Allen nem fog haragudni érte, bár én nem szeretek csalódást okozni a naccságáknak... 
 	- 
 	Hát persze, Mrs. Pierce - vágott közbe ügyesen Japp. - Talán volna szíves kifáradni Jameson 
 	felügyelıvel a konyhába, és rövid tanúvallomást tenni. 
 	Alighogy megszabadultak a bıbeszédő Mrs. Pierce-tıl, aki távozóban már Jamesont tartotta szóval, a fıfelügyelı ismét a lányhoz fordult. -Japp fıfelügyelı vagyok. Miss Plenderleith, szeretném hallani, mit tud az ügyrıl. 
 	- Természetesen. Hol kezdjem? - kérdezte a 
 	lány lenyőgözı önuralommal. Szomorúságról vagy döbbenetrıl legfeljebb modorának már-már természetellenes merevsége árulkodott. 
 	- Mikor érkezett haza ma délelıtt? 
 	- Azt hiszem, közvetlenül fél tizenegy elıtt. Mrs. 
 	Pierce, a vén hazug, nem volt itt, én találtam meg... 
 	- Gyakran elıfordul ilyesmi? 
 	- Úgy hetenként kétszer tizenkettıre ér ide... 
 	vagy akkor sem - vont vállat Jane Plenderleith. - 
 	Kilencre kellene jönnie, de mint mondtam, hetenként kétszer vagy ıt „fogja el a rosszullét", vagy 
 	valamelyik rokona betegszik meg. Ezek a bejárónık mind ilyenek... nem lehet rájuk számítani. 
 	Akad nála rosszabb is. 
 	- Régóta dolgozik önöknél? 
 	- Alig több mint egy hónapja. Az elızı bejárónınk lopott. 
 	- Kérem, folytassa, Miss Plenderleith. 
 	
 	- Kifizettem a taxit, behoztam a bıröndömet, kerestem Mrs. Pierce-et, nem láttam sehol. Fölmentem a szobámba, kicsit rendbe hoztam magam, aztán átmentem Barbarához... Mrs. Allenhez, és zárva találtam az ajtót. Ráztam a kilincset és kopogtam, de nem válaszolt. Akkor lejöttem, és telefonáltam a rendırségre. 
 	- Pardon! - vetette közbe Poirot gyorsan. - 
 	Eszébe sem jutott, hogy megpróbálja betörni az ajtót... mondjuk az utcában lakó sofırök segítségével? 
 	- Nem, azt hiszem, eszembe sem jutott. - 
 	A lány hővös, szürkészöld szeme gyors pillantással mérte fel Poirot-t. - 
 	Gondoltam, ha valami baj 
 	van, a rendırséghez kell fordulni. 
 	- Tehát úgy vélte... pardon, mademoiselle... 
 	hogy van valami baj. 
 	- Természetesen. 
 	- Mert nem kapott választ, amikor kopogott? 
 	Hiszen a barátnıje bevehetett valami altatót vagy ilyesmit... 
 	- Sose szedett altatót -válaszolta élesen a lány. 
 	- Vagy például elmehetett, és távozáskor bezárhatta az ajtót. 
 	- Miért zárta volna be? Különben is, hagyott volna nekem pár sort. 
 	- És nem hagyott? Egészen biztos benne? 
 	- Persze hogy biztos vagyok. Azt azonnal megláttam volna. - A hangja egyre élesebb lett. 
 	- Nem próbált meg benézni a kulcslyukon, 
 	Miss Plenderleith? - kérdezte Japp. 
 	- Nem - gondolkozott el Jane Plenderleith. - 
 	Eszembe sem jutott. De úgyse láttam volna semmit, nem igaz? Hisz benne volt a kulcs - nézett Jappre kérdıen, ártatlan, tágra nyílt szemmel. 
 	Poirot hirtelen elmosolyodott a bajusza alatt. 
 	- 
 	Ön természetesen igen helyesen cselekedett, Miss Plenderleith - mondta Japp. - Gondolom, nem volt oka feltételezni, hogy a barátnıje öngyilkosságra készül. 
 	- Ugyan, dehogy. 
 	- Nem látszott nyugtalannak... esetleg lehangoltnak? 
 	Csönd támadt... érzékelhetı csönd. - Nem - válaszolta végül a lány. 
 	- Ön tudott róla, hogy pisztolya van? 
 	- Igen - bólintott Jane Plenderleith. - Indiában mindig a keze ügyében volt. Egy fiókban tartotta a szobájában. 
 	- Aha. Volt fegyverviselési engedélye? 
 	- Azt hiszem, volt. De nem vagyok biztos benne. 
 	- Most pedig, Miss Plenderleith, legyen szíves elmondani Mrs. Allenrıl mindent, amit csak tud. 
 	Mióta ismeri, hol élnek a rokonai... szóval mindent. 
 	Jane Plenderleith bólintott. - Körülbelül öt éve ismerem Barbarát. Egyik külföldi utamon találkoztam vele... hogy pontos legyek, Egyiptomban. Hazafelé tartott Indiából. Én egy ideig Athénban voltam a brit iskolában, és hazautazásom elıtt pár hetet Egyiptomban töltöttem. Együtt voltunk egy nílusi hajókiránduláson. Összebarátkoztunk, megkedveltük egymást. Én akkoriban éppen kerestem valakit, akivel együtt bérelhetnék lakást vagy egy kis házat. 
 	Barbarának nem volt a világon senkije. Gondoltuk, jól kijövünk majd egymással. 
 	- És jól kijöttek? - kérdezte Poirot. 
 	- Nagyon. Mindegyikünknek megvolt a baráti 
 	köre. Barbara többet járt társaságba, az én barátaim inkább mővészfélék. Talán jobb is volt így. 
 	Poirot bólintott. 
 	- Mit tud Mrs. Allen családjáról - folytatta Japp -, és a korábbi életérıl, mielıtt önök találkoztak volna? 
 	- Tulajdonképpen nem sokat - vont vállat 
 	
 	Jane Plenderleith. - A lányneve, azt hiszem, Armitage volt. 
 	- A férje? 
 	- Az a gyanúm, nem nagyon dicsekedhetett vele. 
 	Azt hiszem, ivott, úgy vélem, meghalt egy-két évvel azután, hogy összeházasodtak. Egy kislányuk született, aki hároméves korában meghalt. Barbara nem 
 	sokat beszélt a férjérıl. Tizenhét éves lehetett, mikor hozzáment Indiában. Aztán Borneóra kerültek, vagy valami más isten háta mögötti helyre, ahová a naplo-pókat küldik... de szemmel láthatólag nem szeretett errıl beszélni, úgyhogy sose hoztam szóba. 
 	- Tudomása szerint voltak Mrs. Allennek anyagi problémái? 
 	- Nem. Biztos, hogy nem voltak. 
 	- Semmiféle adósság... vagy ilyesmi? 
 	- ugyan, dehogy! Biztos, hogy nem ilyen természető bajban volt. 
 	-Még valamit meg kell kérdeznem... remélem, nem veszi rossz néven, Miss Plenderleith. Volt Mrs. Allennek egészen közeli barátja vagy barátai? 
 	- Nos, jegyben járt valakivel, ha ez válasz az ön kérdésére - közölte Jane Plenderleith hővösen. 
 	- Hogy hívják az illetıt? 
 	- Charles Laverton-West. Valami hampshire-i helység parlamenti képviselıje. 
 	- Mrs. Allen régóta ismerte? 
 	- Valamivel több, mint egy éve. 
 	- És mikor jegyezték el egymást? 
 	- Két... nem... majdnem három hónapja. 
 	- Az ön tudomása szerint nem vesztek össze 
 	valamin? 
 	- Nem - rázta a fejét Miss Plenderleith. - Csodálkoztam volna, ha ilyesmi elıfordul. Barbara 
 	nem volt veszekedıs fajta. 
 	- Mikor látta utoljára Mrs. Allent? 
 	- Pénteken, mielıtt elutaztam hétvégére. 
 	- Mrs. Allen a városban maradt? 
 	- Igen. Ha jól tudom, vasárnap el akartak menni valahová a vılegényével. 
 	- Ön hol töltötte a hétvégét? 
 	- Essexben, a laidellsi Laidells Hallban. 
 	- Ki volt a vendéglátója? 
 	- Mr. és Mrs. Bentinck. 
 	- Csak ma reggel vált el tılük? 
 	- Igen. 
 	- Nyilván nagyon korán elindult. 
 	- Mr. Bentinck fölhozott kocsival. Mindig korán indul, mert tízre a Cityben kell lennie. 
 	- Értem - bólintott Japp, mint aki elıtt minden világos. Miss Plenderleith válaszai határozottak és meggyızıek voltak. 
 	- Önnek mi a véleménye Mr. Laverton-West- 
 	rıl? - kérdezte most Poirot. 
 	- Fontos ez? - vont vállat a lány. 
 	- Talán nem, de azért szeretném hallani. 
 	- Nem nagyon gondolkodtam felıle. Fiatal... legfeljebb harmincegy-harminckét éves... ambiciózus... jó szónok... sokra akarja vinni. 
 	- Ez mind mellette szól. És mi szól ellene? 
 	- Nos... - Miss Plenderleith egy-két percig gondolkodott. - Véleményem szerint elég mindennapi ember... nincsenek eredeti gondolatai... és kissé nagyképő. 
 	- Ezek nem valami súlyos hibák, mademoi- 
 	selle - mosolygott Poirot. 
 	- Ön szerint nem? - kérdezte kissé gúnyosan a lány. 
 	- Az ön szemében talán igen. - Poirot figyelte a lányt, és észrevette, hogy zavarba jön. Kihasználta az elınyét. - Mrs. Allen azonban... bizonyára észre sem vette ıket. 
 	- Tökéletesen igaza van. Barbara csodálatosnak találta a vılegényét... 
 	éppolyan sokra tartotta, mint ı saját magát. 
 	- Ön nagyon szerette a barátnıjét, ugye? - 
 	kérdezte Poirot szelíden. 
 	Látta, hogy a lány keze ökölbe szorul a térdén, s az állkapcsa megfeszül. - 
 	Igen - felelte mégis érzelem nélkül, tárgyilagosan. 
 	- Még valamit, Miss Plenderleith - szólalt meg Japp. - Önök ketten nem vesztek össze? Nem 
 	volt valami nézeteltérés önök közt? 
 	- A világon semmi. 
 	- Az eljegyzés miatt sem? 
 	- ugyan, dehogy. Örültem, hogy Barbarát, 
 	olyan boldognak látom. 
 	Pillanatnyi csönd támadt. 
 	- 
 	Az ön tudomása szerint voltak Mrs. Allennek ellenségei? - kérdezte aztán Japp. 
 	Ezúttal érzékelhetı volt a csönd, mielıtt Jane Plenderleith válaszolt volna. - 
 	Nem egészen világos elıttem, mit ért ön ellenségen - mondta végül kissé megváltozott hangon. 
 	- Például van valaki, aki hasznot húzhat a halálából? 
 	- ugyan, dehogy, ez nevetséges ötlet. Különben sem volt valami nagy jövedelme. 
 	- És azt ki örökli? 
 	Jane Plenderleith mintha kissé meglepıdött volna. - Tudja, fogalmam sincs. Nem csodálkoznék, ha én örökölném. Mármint ha egyáltalán készített végrendeletet. 
 	- Másfajta ellensége sem volt? - tért gyorsan más témára Japp. - Senki, aki valamilyen okból győlölte? 
 	- Nem hiszem, hogy bárki is győlölte volna. 
 	Olyan szelíd volt, igyekezett mindenkinek a Kedvében járni. Igazán kedves, szeretetre méltó teremtés volt. - A kemény, tárgyilagos hang most elıször csuklott el kissé. Poirot nyájasan bólintott. 
 	- 
 	Tehát összegezve - mondta Japp -, Mrs. 
 	Allen az utóbbi idıben jókedvő volt, nem küszködött anyagi problémákkal, jegyben járt valakivel, és ez boldoggá tette. A világon semmi oka nem volt az öngyilkosságra. Ez a helyzet, ugye? 
 	Pillanatnyi csönd támadt. - Igen - mondta végül Jane. 
 	- 
 	Bocsásson meg, beszélnem kell Jameson 
 	felügyelıvel - állt föl Japp. Kiment. 
 	Hercule Poirot kettesben maradt Jane Plenderleithtel. 

 	
 HARMADIK FEJEZET 

 	Pár percig mindketten hallgattak. 
 	Jane Plenderleith gyors, fürkészı pillantást vetett a kis emberre, de aztán csak nézett maga elé szótlanul. Ám nem feledkezett meg Poirot jelenlétérıl; nagyon ideges volt. Bár mozdulatlanul ült, megfeszült minden izma. Mikor Poirot végre megtörte a csendet, a lány mintha már a hangjától is megkönnyebbült volna. 
 	- Mikor gyújtotta meg a tüzet, mademoiselle ? 
 	- kérdezte Poirot barátságos, semmitmondó hangon. 
 	- A tüzet? - kérdezte a lány révetegen, szórakozottan. - Ja, ma délelıtt, amint megérkeztem. 
 	- Mielıtt fölment az emeletre, vagy utána? 
 	- Elıtte. 
 	- Értem. Hát persze... És már megrakták... 
 	vagy önnek kellett megraknia? 
 	- Már megrakták. Csak meg kellett gyújtanom. 
 	- Kis türelmetlenség volt a hangjában. Szemmel láthatólag arra gyanakodott, hogy Poirot csak társalog vele. Talán így is volt. 
 	- De a barátnıjénél... - folytatta a kis ember csöndes, csevegı hangon - láttam, az ı szobájában csak gázkályha van. 
 	- Ez az egyetlen szénnel főthetı kandallónk - 
 	válaszolta Jane Plenderléith gépiesen -, a többi mind gázkandalló. 
 	- És gázzal fıznek is? 
 	- Azt hiszem, ma már mindenki azzal fız. 
 	- Ez igaz. Sokkal kevésbé munkaigényes. 
 	A rövid beszélgetés elhalt. Jane Plenderléith cipıje türelmetlenül dobolt a padlón. 
 	- Ezt az embert - szólalt meg aztán hirtelen -, ezt a Japp fıfelügyelıt... ügyesnek tartják? 
 	- Nagyon alapos. Igen, nagyra becsülik. Keményen és lelkiismeretesen dolgozik, szinte semmi 
 	sem kerüli el a figyelmét. 
 	- 
 	Nem is tudom... - mormolta a lány. 
 	Poirot figyelte. Szeme zölden világított a tőz fényében. - Nagyon megrendítette önt a barátnıje halála? - kérdezte csöndesen. 
 	- Borzasztóan - mondta a lány nyers ıszinteséggel. 
 	- Egyáltalán nem számított rá, ugye? 
 	- Persze hogy nem. 
 	- Meglehet, elıször az volt az érzése, hogy ez lehetetlen... ez nem történhetett meg? 
 	Csöndes, együttérzı hangja mintha megtörte 
 	volna Jane Plenderléith ellenállását. - Pontosan errıl van szó - válaszolta indulatosan, ıszintén, merevség nélkül. - Még ha Barbara végzett volna magával, akkor sem tudom elképzelni, hogy így ölje meg magát. 
 	
 	- De hát volt pisztolya! 
 	- Igen, de az csak úgy... megmaradt! - legyintett Jane Plenderleith türelmetlenül. - Valamikor isten háta mögötti helyeken élt. Hozzászokott, azért tartotta meg... más oka nem volt rá. Ez 
 	biztos. 
 	- Miért olyan biztos benne? 
 	- Emlékszem, miket mondott. 
 	- Miket? - biztatta Poirot szelíden, nyájasan. 
 	- Nos, egyszer például az öngyilkosságról beszélgettünk. Az lenne a legegyszerőbb, mondta, ha az ember kinyitná a gázt, eltömne minden rést, aztán csak lefeküdne. Szerintem ez képtelenség, 
 	mondtam... hogy az ember csak feküdjön és 
 	várjon. Akkor már inkább golyót röpítenék magamba. Erre sose lenne képes, válaszolta. Annyira félne, hogy nem sikerül, és különben is, az a nagy dörrenés! 
 	- Értem - mondta Poirot. - Igaza van, nagyon különös... Mert, mint az imént említette, volt a szobájában gázkályha. 
 	- Úgy van... - nézett rá Jane Plenderleith kissé meghökkenve. - Nem is értem... egyáltalán nem értem, miért nem azt választotta. 
 	- Valóban nagyon... különösnek látszik - csóválta a fejét Poirot -, valahogy természetellenesnek. 
 	- Az egész ügy természetellenes. Még most 
 	sem tudom elhinni, hogy végzett magával. Csak öngyilkosság lehetett, ugye? 
 	- Hát, van még egy lehetıség. 
 	- Micsoda? 
 	- Lehetett gyilkosság is - nézett Poirot a lány szemébe. 
 	- Jaj, nem! - hıkölt hátra Jane Plenderleith. - 
 	Az isten szerelmére! Micsoda szörnyő gondolat! 
 	
 	- Talán szörnyő, de úgy találja, lehetetlen? 
 	- Hiszen az ajtót belülrıl zárták be. És az ablakot is. 
 	- Az ajtót bezárták... ez igaz. De azt nem lehet tudni, hogy belülrıl vagy kívülrıl. Tudja, a kulcs nincs meg. 
 	- De hát... ha nincs meg... - pár percig hallgatott. - Akkor csak kívülrıl zárhatták be. Különben 
 	ott volna valahol a szobában. 
 	- Lehet, hogy ott van. Ne felejtse el, a szobát még nem kutatták át kellı alapossággal. Vagy kidobhatták a kulcsot az ablakon, és valaki fölvehette. 
 	- Gyilkosság! - fontolgatta a lehetıséget Jane Plenderleith, s okos, szomorú arcára kiült az izgalom. - Azt hiszem, igaza van. 
 	- Ha viszont gyilkosság volt, lennie kellett valami indítéknak. Ön tud valami indítékról, mademoiselle ? 
 	A lány elgondolkozva rázta a fejét. De hiába tagadott, Poirot-nak megint az volt az érzése, hogy Jane Plenderleith valamit elhallgat. 
 	Nyílt az ajtó, és belépett Japp. 
 	- 
 	Felvetettem Miss Plenderleith elıtt a lehetıséget - állt fel Poirot -, hogy a barátnıje halála nem volt öngyilkosság. 
 	Japp egy pillanatig bosszúsnak látszott. Megrovó pillantást vetett Poirot-ra. 
 	- Kissé korai még egyértelmően állást foglalni. Tudja, minden eshetıséggel számolnunk kell. Egyelıre mindössze errıl van szó. 
 	- Értem - mondta Jane Plenderleith csöndesen. 
 	- Mondja csak, Miss Plenderleith - lépett közelebb Japp -, ezt látta már? - 
 	nyújtott a lány elé a 
 	tenyerén egy apró, ovális, sötétkék zománctárgyat. 
 	- Soha életemben - rázta a fejét Jane Plenderleith. 
 	- Nem az öné vagy Mrs. Allené? 
 	- Nık nemigen hordanak ilyesmit. 
 	- Tehát felismeri. 
 	- Eléggé nyilvánvaló, nem? Ez egy mandzsettagomb darabja. 
 	
 NEGYEDIK FEJEZET 

 	- Ez az ifjú hölgy magabiztosabb már nem is lehetne - méltatlankodott Japp. 
 	A két férfi ismét Mrs. Allen hálószobájában volt. A holttestet lefényképezték és elvitték, az ujjlenyomatos is végzett, s már el is ment. 
 	- Nagy hiba volna ostobának nézni - helyeselt Poirot. - Egyáltalán nem ostoba. Épp ellenkezıleg : rendkívül értelmes és határozott ifjú hölgy. 
 	- Maga szerint ı tette? - kérdezte Japp pillanatnyi reménykedéssel. - Tudja, nem lehetetlen. Alaposan ellenıriznünk kell az alibijét. 
 	Mondjuk összevesztek ezen a fiatalemberen... 
 	a kezdı képviselın. Gyanús, hogy ilyen gúnyos megvetéssel beszél róla! Mintha ı is szerelmes lett volna belé, csak nem kellett volna a férfinak. Az a fajta nı, aki hidegvérrel eltenne láb alól bárkit, ha úgy látja jónak. Igen, alaposan ellenıriznünk kell az alibijét. Nagyon is kapóra jött neki ez a vidéki út, és végeredményben Essex nincs olyan messze. Van vonat bıven. 
 	Vagy mondjuk egy gyors autó. Érdemes lenne 
 	megtudakolni, tegnap este nem ment-e korán 
 	lefeküdni, mert mondjuk fájt a feje. 
 	- Igaza van - helyeselt Poirot. 
 	- Mindenesetre valamit elhallgat elılünk. Maga nem vette észre? Ez az ifjú hölgy tud valamit. 
 	- Kétségtelenül - bólintott Poirot elgondolkozva. 
 	- Ez a baj az ilyen ügyekkel - panaszolta Japp. 
 	- Az emberek nem hajlandók beszélni... néha a legtiszteletreméltóbb okokból. 
 	
 	- Amiért nem hibáztathatja ıket, barátom. 
 	- A mi dolgunkat viszont nagyon megnehezíti - 
 	zsörtölıdött Japp. 
 	- Legalább bizonyíthatja a találékonyságát - 
 	vigasztalta Poirot. - Egyébként mi van az ujjlenyomatokkal? 
 	- Gyilkosság volt, semmi kétség. A pisztolyon egyáltalán nincs ujjlenyomat. Gondosan letörölték, mielıtt az áldozat kezébe tették volna. Még ha 
 	valami elképesztı akrobatamutatvánnyal át tud nyúlni a feje másik oldalára, akkor is meg kellett volna fognia a fegyvert, hogy elsüsse, és holta után nem törölhette le. 
 	- Semmi kétség, minden külsı beavatkozásra 
 	utal. 
 	- Az ujjlenyomatokkal egyébként sem mentünk sokra. A kilincsen semmi. Az ablakon semmi. Sokatmondó, nem? Mrs. Allen ujjlenyomatai mindenütt. 
 	- Jameson megtudott valamit? 
 	- A bejárónıtıl? Nem. Az asszony sokat fecsegett, de tulajdonképpen keveset tudott. Megerısítette azt a tényt, hogy Allen és Plenderleith jól kijött egymással. Elküldtem Jamesont, hogy kérdezısködjön az utcában. Beszélnünk kell majd Mr. Laverton-Westtel is. Hogy megtudjuk, hol volt és mit csinált tegnap este. Közben pedig átnézzük Mrs. 
 	Allen iratait. 
 	Hozzá is látott késlekedés nélkül. Néha dörmö- 
 	gött valamit, és odatolt egy-egy iratot Poirot elé. A kutatás nem tartott sokáig. Az íróasztalban kevés papír volt, az is gondosan elrendezve és osztályozva. 
 	- Nem sok, igaz? - dılt hátra végül Japp mély sóhajjal. 
 	- Nem bizony. 
 	- Nagy része egyértelmő... nyugtázott számlák, néhány kifizetetlen számla... 
 	semmi különös. 
 	Meghívók társas összejövetelekre. Pár soros levelek a barátaitól. Ezek... - 
 	tette a kezét hét vagy 
 	nyolc levélre - meg a csekk-könyv és a bankbetétkönyv. Magának feltőnt valami? 
 	- Igen, az, hogy hiteltúllépése volt. 
 	- És még? 
 	- Vizsgáztat? - mosolyodott el Poirot. - Hát igen, észrevettem, amire gondol. Három hónappal ezelıtt felvett kétszáz fontot személyes célra... 
 	és tegnap is kivett kétszáz fontot... 
 	- A csekkfüzet ellenırzı szelvényén viszont semmi sincs. Személyes célra csupán kisebb ösz-szegek... legfeljebb tizenöt font. Márpedig én azt mondom magának... hogy itt a házban nincs 
 	ennyi pénz. Mindössze négy font tíz shilling egy táskában, meg egy másik táskában pár shilling. 
 	Szerintem ez magáért beszél. 
 	- Azt jelenti, hogy a pénzt Mrs. Allen tegnap kifizette valakinek. 
 	- Úgy bizony. De vajon kinek? 
 	Nyílt az ajtó, és belépett Jameson felügyelı. 
 	- Nos, Jameson, megtudott valamit? 
 	- Igen, uram, megtudtam egyet-mást. Elıször is, a lövést senki sem hallotta. Két-három nı azt mondja, hogy igen, mert bebeszélte magának... 
 	de egyébként semmi. Abban a nagy petárdadurrogásban nem is hallhatták. 
 	- Hát, nem nagyon - dörmögte Japp. - Folytassa. 
 	- Mrs. Allen tegnap késı délután és este itthon volt. Öt óra körül jött haza. Hat körül megint kiment a házból, de csak a sarki postaládáig. Fél tíz körül megállt itt egy autó... Swallow típusú luxuskocsi. Egy férfi szállt ki belıle, a személyleírás szerint negyvenöt körüli, jól öltözött, katonás 
 	megjelenéső, keskeny bajuszos úriember sötétkék felöltıben, keménykalapban. James Hogg sofır a tizennyolcas számú házból azt mondja, régebben is látta már látogatóba jönni Mrs. Allenhez. 
 	- Negyvenöt körüli - mondta Japp. - Ez aligha lehetett Laverton-West. 
 	- Akárki volt, nem egészen egy órát töltött itt. 
 	Tíz óra húsz körül távozott. Az ajtóban megállt, és mondott még néhány szót Mrs. Allennek. Egy 
 	kisfiú, Frederick Hogg itt lıdörgött a közelben, és hallotta. 
 	- Mit mondott? 
 	- „Nos, gondolja meg a dolgot, és értesítsen." 
 	Erre Mrs. Allen válaszolt valamit, a férfi meg azt felelte: „Rendben van. Viszontlátásra." Aztán beszállt a kocsijába és elhajtott. 
 	- Ez tíz óra húszkor történt - jegyezte meg elgondolkodva Poirot. 
 	Japp megdörzsölte az orrát. - Vagyis tíz óra húszkor Mrs. Allen még élt - 
 	mondta. - Mi van még? 
 	- 
 	Tudomásom szerint más nincs, uram. Fél 
 	tizenegykor ért haza a sofır, aki a huszonkettıben lakik, és már megígérte a gyerekeinek, hogy rendez nekik egy kis tőzijátékot. 
 	Alig várták, a környék 
 	többi gyerekével együtt. İ fellıtte a petárdákat, és az egész szomszédság azt nézte, utána mind lefeküdtek. 
 	- 
 	Senki mást nem láttak bemenni a tizennégybe? 
 	-Senkit... ami persze nem jelenti azt, hogy nem is járt ott senki. Úgysem vették volna észre. 
 	- Aha - bólintott Japp. - Persze. Nos, elı kell kerítenünk azt a „katonás megjelenéső, keskeny bajuszos úriembert". Nyilvánvaló, hogy Mrs. Allent ı látta utoljára élve. Kíváncsi vagyok, ki lehet? 
 	- Miss Plenderleith talán megmondhatja - jegyezte meg Poirot. 
 	- Talán igen - közölte Japp komoran. - De az is lehet, hogy nem. Nincs kétségem afelıl, hogy sok mindent mondhatna, ha akarna. És maga, 
 	öregem? Egy darabig négyszemközt volt a lánnyal. Nem vette elı azt a gyóntatópapos modorát, amely néha csodákra képes? 
 	- Sajnos, csak gázkályhákról beszélgettünk - 
 	tárta szét a karját Poirot. 
 	- Gázkályhák... gázkályhák - méltatlankodott Japp. - Mi ütött magába, öregem? Mióta betette ide a lábát, mással sem törıdik, csak lúdtollakkal meg papírkosarakkal. Ne féljen, észrevettem, hogy csöndben átnézte a lentit is. Talált valamit? 
 	- Egy virághagyma-katalógust meg egy régi 
 	képes újságot - sóhajtott föl Poirot. 
 	- Miért, mit várt? Ha valaki meg akar szabadulni egy terhelı bizonyítéktól, irattól vagy akármitıl, 
 	amit maga keres, aligha fogja egyszerően a papírkosárba dobni. 
 	- Tökéletesen igaza van. Csak valami lényegtelen semmiséget dobnak el így - 
 	mondta Poirot 
 	szerényen. 
 	Japp mégis gyanakodva nézett rá. - Nos -jelentette ki -, én tudom, most mit fogok tenni. És maga? 
 	- Eh bien - mondta Poirot. - Befejezem a 
 	kutatást a lényegtelen semmiség után. A szemétláda még hátravan. - És fürgén kiszökdécselt a szobából. 
 	
 	- Ennek elment az esze - nézett utána viszolyogva Japp. - Tökéletesen elment az esze. 
 	Jameson felügyelı tiszteletteljesen hallgatott. Az arcára rá volt írva, hogy hamisítatlan angol fölénnyel erre gondol: - Külföldiek! - De hangosan ezt mondta: - Tehát ez Mr. Hercule Poirot! Már hallottam róla. 
 	- Régi barátom - magyarázta Japp. - Egyébként korántsem olyan ütıdött, amilyennek látszik. 
 	De most mintha valami baj volna vele. 
 	- Kissé szenilis, ahogy mondani szokták, uram 
 	- jegyezte meg Jameson. - Hiába, a korral jár. 
 	- Azért szeretném tudni, miben sántikál - 
 	mondta Japp. Odament az íróasztalhoz, és nyugtalanul meredt a smaragdzöld lúdtollra. 
 	
 	ÖTÖDIK FEJEZET 
 	
 	Japp épp a harmadik sofırfeleséggel beszélgetett, amikor Poirot halk macskalépteivel ott termett mellette. 
 	- Te jó ég, alaposan rám ijesztett - mondta Japp. - Talált valamit? 
 	- Azt nem, amit kerestem. 
 	- Szóval látta már máskor is azt az úriembert? 
 	- fordult Japp ismét Mrs. James Hogghoz. 
 	- De mennyire, uram. A férjem is látta. Egybıl megismertük. 
 	- Nézze, Mrs. Hogg, látom, maga okos asszony. 
 	Biztosra veszem, hogy majdnem mindenkit ismer a környéken. És kiváló ítélıképessége van... remek ítélıképessége, látom én... - 
 	ismételte meg a fıfelügyelı arcpirulás nélkül harmadszor is. Mrs. Hogg kissé kihúzta magát, és mérhetetlenül bölcs ábrázatot öltött. - Beszéljen nekem errıl a két fiatal hölgyrıl: Mrs. Allenrıl és Miss Plenderleith-rıl. Milyenek voltak? 
 	Szerettek szórakozni? Mulatságokba jártak, ilyesmi? 
 	- Jaj, dehogy, uram, ık aztán nem. Persze eljártak szórakozni, különösen Mrs. 
 	Allen, de finom 
 	hölgyek voltak, érti ugye, hogy gondolom? Nem olyanok, mint egyik-másik perszóna az utca túlsó végén. Esküdni mernék rá, hogy amit Mrs. Stevens mővel, bár igazság szerint azt se hiszem, hogy valaha férjnél volt... nem szívesen beszélnék róla, hogy az mit mővel... én aztán... 
 	- Hát persze - vetett véget a szóáradatnak 
 	ügyesen Japp. - Igen fontos, amit mond. Szóval véleménye szerint Mrs. Allent és Miss Plenderleitht mindenki kedvelte? 
 	- De mennyire, uram, olyan finom hölgyek mind a ketten... különösen Mrs. Allen. Mindig volt egy kedves szava a gyerekekhez. Azt hiszem, ı maga elveszítette a kislányát, szegényke. Hát bizony, én magam hármat temettem el. És azt mondom... 
 	- Értem, igazán nagyon sajnálatos. És Miss 
 	Plenderleith? 
 	- Hát, finom hölgy ı is, igaz, nem olyan barátságos, érti ugye, hogy gondolom? 
 	Épp csak odabiccent az embernek, sose áll meg egy szóra. De azért nem mondhatok rá egy rossz szót se, nem én. 
 	- Mrs. Allen meg ı jól kijöttek egymással? 
 	- Nagyon. Sose veszekedtek, ık aztán nem. 
 	Nagyon szépen megvoltak... Mrs. Pierce is megmondhatja. 
 	- Igen, már beszéltünk vele. Mondja, ismeri látásból Mrs. Allen vılegényét? 
 	- Az úriembert, akihez hozzá akart menni? Hát persze. Elég gyakran járt itt. Azt mondják, képviselı. 
 	
 	- Nem ı volt itt tegnap este? 
 	- Dehogy, uram, szó sincs róla - húzta ki magát Mrs. Hogg. Méltóságteljes hangjában leplezett 
 	izgalom bujkált. - És ha engem kérdez, uram, szó sincs arról, amire ön gondol. Mrs. Allen nem olyan hölgy volt, ı aztán nem. Igaz, csak maguk voltak a házban, de én nem hiszek el semmi effélét. 
 	Hoggnak is megmondtam, épp ma reggel: „Eredj már, Hogg", mondtam neki, „Mrs. Allen úrihölgy volt... igazi úrihölgy, úgyhogy te csak ne céloz-gass semmire!" Mert tudom én jól, mi jár a férfiak eszében, már ne is haragudjon. Közönséges a gondolkodásuk. 
 	Japp figyelmen kívül hagyta a sértést. - Tehát maga látta ıt megérkezni is, elmenni is... így van, ugye? 
 	- így bizony, uram. 
 	- Semmi mást nem hallott? Például szóváltást? 
 	- Nem én, uram, nem is hallhattam. Persze ne higgye, hogy errefelé sose hallani effélét... nagyon is hallani, mindenki tudja... az egész környék beszéli, hogy szokott nekiesni Mrs. Stevens, az utca túlsó végén, annak a szerencsétlen, mafla 
 	szobalányának... mondtuk is neki mind egytıl egyig, bolond, hogy eltőri, de hát igen szép bért kap... átkozott természete van annak az asszonynak, de megfizeti a személyzetet... heti harminc 
 	shillinget ad... 
 	- A tizennégybıl viszont nem hallott semmi 
 	ilyesmit, ugye? - vágott közbe Japp. 
 	- De nem ám, uram. Amúgy sem hallhattam 
 	volna, pufogtak a petárdák mindenfelé, az én Eddie-mnek meg hajszál híján leégett a szemöldöke. 
 	- Az a férfi tíz óra húszkor távozott... így van, ugye? 
 	- Lehet, uram. Meg nem tudnám mondani. De 
 	Hogg azt mondja, márpedig szavahihetı, komoly ember. 
 	- Maga látta ıt elmenni. Hallotta, mit mond? 
 	- Nem, uram. Ahhoz messze voltam. Csak az 
 	ablakból láttam, ahogy Mrs. Allennel beszélget az ajtóban. 
 	- A hölgyet is látta? 
 	- Igen, uram, ott állt mindjárt az ajtónál. - Tudja, mi volt rajta? 
 	- Nem tudnám megmondani, uram. Igazság 
 	szerint nem figyeltem. 
 	- Azt sem tudja, nappali ruhában volt vagy 
 	estélyiben? - szólt közbe Poirot. 
 	- Mi tagadás, uram, nem. 
 	Poirot elgondolkozva pillantott fel az ablakra, aztán át a 14-es számú házra az utca túloldalán. Elmosolyodott, és a pillantása futólag találkozott a Jappével. 
 	- És az úriember? 
 	- Sötétkék felöltıt viselt és keménykalapot. Nagyon jól öltözött, elegáns úriember volt. 
 	Japp föltett még néhány kérdést, aztán áttért a következı tanúra, a pajkos képő, ragyogó szemő Frederick Hogg úrfira, aki csak úgy dagadozott a büszkeségtıl. 
 	- 
 	Igen, uram, hallottam, amit beszéltek. „Gondolja meg a dolgot, és értesítsen", ezt mondta az 
 	úriember. Olyan barátságosan. Erre Mrs. Allen mondott valamit, az úriember meg azt válaszolta: 
 	
 	„Rendben van. Viszontlátásra", és beszállt az autójába... én kinyitottam neki a kocsi ajtaját, de semmit se kaptam - közölte Hogg úrfí bánatosan. - Aztán elhajtott. 
 	- Azt nem hallottad, hogy Mrs. Allen mit mond? 
 	- Nem, uram, azt nem. 
 	- Meg tudod mondani, milyen ruha volt rajta? 
 	Például milyen színő? 
 	- Nem tudom, uram. İt nem is láttam. Alighanem eltakarta az ajtó. 
 	- Hát persze - mondta Japp. - Nos, ide figyelj, fiam. Gondold meg jól, mit válaszolsz a következı kérdésemre. Ha nem tudod, nem emlékszel, mondd meg! Érted? 
 	- Igen, uram - nézett rá Hogg úrfi lelkesen. 
 	- Melyikük csukta be az ajtót, Mrs. Allen vagy az úriember? 
 	- A bejárati ajtót? 
 	- Hát persze, mi mást? 
 	A gyerek elgondolkozott. Hunyorgott az erıfeszítéstıl, annyira törte a fejét. 
 	- Gondolom, talán a hölgy... Nem, mégse. Az úriember. Becsapta az ajtót, aztán gyorsan a kocsiba ugrott. Mint aki nagyon siet. 
 	- 
 	Rendben van. Nos, fiatalember, úgy látom, 
 	igen értelmes kölyök vagy. Itt egy hatpennys, fogjad. 
 	Amint elbocsátotta Hogg úrfit, Japp a barátjához fordult. Egyszerre bólintottak mind a ketten. 
 	- Hát, esetleg! - mondta Japp. 
 	- Vannak bizonyos lehetıségek - helyeselt Poirot. A szeme zölden villogott. Akár a macskáé. 
 	
 HATODIK FEJEZET 

 	- Nézze, Miss Plenderleith, nem gondolja, hogy jobb lenne, ha itt és most azonnal elmondana mindent? A vége úgyis az lesz - tért Japp a tárgyra kertelés nélkül, amint ismét beléptek a 14-es számú ház nappalijába. 
 	- Fogalmam sincs, mirıl beszél - vonta fel a szemöldökét Jane Plenderleith. A kandallónál állt, lábát óvatosan melengette a tőznél. 
 	- Igazán, Miss Plenderleith? 
 	- Válaszoltam minden kérdésükre - vont vállat a lány. - Nem tudom, mi egyebet tehetnék. 
 	- Úgy vélem, még nagyon sokat tehetne... ha akarna. 
 	- Ez azonban csak vélekedés, fıfelügyelı úr, igaz? 
 	Japp elvörösödött a dühtıl. 
 	- Azt hiszem - szólt közbe Poirot -, hogy mademoiselle jobban méltányolná a kérését, ha elmondaná neki, hol tart az ügy jelenleg. 
 	- Mi sem egyszerőbb. Tehát a tények a következık, Miss Plenderleith. Az ön barátnıjét átlıtt fejjel találtuk, kezében pisztollyal, a szobájában, melynek ajtaja és ablaka zárva volt. Egyértelmő 
 	öngyilkosságnak látszott. Csakhogy nem öngyilkosság volt Ennek bizonyításához az orvosszakértıi vélemény magában is elég. 
 	- Tessék? - hajolt elıre a lány. Fürkészıen nézett a felügyelıre. Gúnyos fölénye egy pillanat alatt szertefoszlott. 
 	- A pisztoly a kezében volt... de az ujjai nem kulcsolódtak rá. Ráadásul a pisztolyon egyetlen ujjlenyomatot sem találtunk. És olyan szögbıl érte a lövés, hogy a sebet nem okozhatta önkezé- 
 	vel. Ezenkívül nem hagyott búcsúlevelet... ami öngyilkosság esetén elég szokatlan. Valamint az ajtó ugyan zárva volt, de a kulcs nem került elı. 
 	- Hát errıl van szó! - fordult meg lassan Jane Plenderleith. Leült egy székre velük szemben. - 
 	Elsı perctıl fogva úgy éreztem, lehetetlen, hogy ı végzett magával! És igazam volt! Nem lett öngyilkos. Valaki más ölte meg. - 
 	Pár pillanatig 
 	gondolataiba merült. - Kérdezzenek tılem, amit akarnak - emelte föl aztán elszántan a fejét. - 
 	Segítek, amiben csak tudok. 
 	- Tegnap este Mrs. Allennek látogatója volt - 
 	kezdte Japp. - Akik látták, azt mondják, negyvenöt év körüli, katonás viselkedéső, keskeny bajszú, 
 	elegáns férfi volt, Swallow típusú luxuskocsival jött. Tudja, ki lehet? 
 	- Természetesen nem vagyok biztos benne, de a leírás Eustace ırnagyra illik. 
 	- Ki az a Eustace ırnagy? Mondjon el mindent, amit tud róla. 
 	- Barbara külföldön ismerkedett meg vele... 
 	Indiában. Körülbelül egy évvel ezelıtt bukkant fel, s azóta idınként eljött. 
 	- Mrs. Allen barátja volt? 
 	- Annak mutatta magát - mondta Jane szárazon. 
 	- Mrs. Allen hogyan fogadta? 
 	- Nem hiszem, hogy kedvelte... az igazat megvallva biztos vagyok benne, hogy nem. 
 	- De azért udvariasan bánt vele? 
 	- Igen. 
 	- Nem látszott úgy soha... gondolja meg jól a választ, Miss Plenderleith... mintha félne tıle? 
 	Jane Plenderleith egy-két percig gondolkodott. - De igen - mondta aztán. - Azt hiszem, félt tıle. Mindig ideges volt a közelében. 
 	- 
 	Mr. Laverton-Westtel találkozott az az ember? 
 	- Azt hiszem, mindössze egy alkalommal. A jelek szerint nem nagyon kedvelték egymást. Vagyis 
 	Eustace ırnagy olyan barátságosan viselkedett Charlesszal, ahogy csak tudott, de nem sokra ment vele. Charles igen jó érzékkel szimatolja meg, ha egy ember nem... az igazi. 
 	- És Eustace ırnagy, az ön szavaival élve, nem volt az igazi? - érdeklıdött Poirot. 
 	- Nem - mondta a lány szárazon. - Kissé fara-gatlanul viselkedett. Látni lehetett, hogy nem volt gyerekszobája. 
 	- Nagyon meglepné önt, Miss Plenderleith, 
 	ha azt mondanám: ez az ember zsarolta Mrs. 
 	Allent? - Japp elırehajolva figyelte a hatást. Elégedetten látta, hogy a lány összerezzen, arca kipirul. 
 	- Hát errıl van szó! - csapott Jane a széke karfájára. - Milyen ostoba voltam, hogy nem jöttem rá magamtól! Hát persze! 
 	- Ön lehetségesnek tartja, mademoiselle ? - 
 	érdeklıdött Poirot. 
 	- Bolond voltam, hogy nem jutott eszembe 
 	hamarabb! Az utóbbi fél évben Barbara többször kért kölcsön tılem kisebb összegeket. És nem egyszer láttam, hogy ül a csekkfüzete fölött és valamin töpreng. Tudtam, hogy sose költ többet, mint amennyit megengedhet magának, úgyhogy 
 	nem nagyon törıdtem vele, de persze ha nagyobb összegeket fizetett ki rendszeresen... 
 	
 	- A viselkedése is erre utalt? 
 	- Hogyne. Ideges volt. Néha kifejezetten izgatott. Mintha kicserélték volna. 
 	- Bocsásson meg, de az elıbb nem ezt mondta. 
 	- Az egészen más - legyintett türelmetlenül Jane Plenderleith. - Nem volt depressziós. Szóval nem voltak öngyilkos gondolatai vagy mit tudom én. De a zsarolás... az más. Bár szólt volna nekem! Én elküldtem volna azt az embert a pokolba. 
 	- De hátha elment volna... nem a pokolba, 
 	hanem Mr. Charles Laverton-Westhez! - jegyezte meg Poirot. 
 	- Ez igaz - mondta Jane Plenderleith lassan. - 
 	Hát igen... ez igaz... 
 	- Ön nem is sejti, mivel zsarolhatta az az ember? 
 	- Fogalmam sincs - rázta a fejét a lány. - 
 	Ismervén Barbarát nem hiszem, hogy komoly 
 	dolog lehetett. Másrészt viszont... - Elhallgatott, de aztán folytatta. - Szóval Barbara bizonyos tekintetben elég hiszékeny volt. 
 	Gyerekjáték lehetett ráijeszteni. İszintén szólva az a fajta volt, aki kész istenáldás egy zsarolónak. Az aljas gazember! - 
 	tört ki mélységes felháborodással. 
 	- Csakhogy a bőntény nem erre vall - jegyezte meg Poirot. - Az áldozatnak kellene megölnie a zsarolót, nem pedig a zsarolónak az áldozatát. 
 	- Ez igaz... - ráncolta a homlokát Jane Plenderleith -, de nem adódhatnak olyan körülmények...? 
 	- Például? 
 	- Tegyük fel, Barbara elveszítette a türelmét. 
 	Esetleg megfenyegette a férfit azzal az ostoba pisztolyával. İ ki akarta csavarni a kezébıl, aztán a dulakodásban elsült a fegyver, és megölte Barbarát. Erre a zsaroló megrémült, és megpróbálta 
 	öngyilkosságnak álcázni a dolgot. 
 	- Ez lehetséges - bólintott Japp. - De van egy kis probléma. 
 	A lány érdeklıdve nézett rá. 
 	- 
 	Eustace ırnagy (amennyiben ı volt az) tegnap este tíz óra húszkor távozott innen, és az 
 	ajtóban elköszönt Barbarától. 
 	- Értem - nyúlt meg a lány arca. Pár percig hallgatott. - Késıbb visszajöhetett - mondta végül. 
 	- Az lehetséges - bólintott Poirot. 
 	- Mondja csak, Miss Plenderleith - folytatta Japp -, általában hol fogadta a vendégeit Mrs. 
 	Allen? Itt, vagy az emeleti szobában? 
 	- Itt is, ott is. De ezt a szobát inkább akkor használtuk, ha népesebb társaság jött össze, meg én fogadtam itt a saját barátaimat. Tudja, úgy oldottuk meg a dolgot, hogy Barbaráé volt a nagyobb hálószoba és nappalinak is használta, s 
 	enyém volt a kis hálószoba és ezt a szobát is használtam. 
 	- Ha Eustace ırnagy tegnap estére bejelentette magát, az ön véleménye szerint Mrs. Allen melyik szobában fogadhatta? 
 	- Azt hiszem, itt - mondta a lány kissé bizonytalanul. - Kevésbé lett volna bizalmas. Viszont ha csekket akart kitölteni vagy ilyesmi, akkor valószínőleg fölviszi az emeletre. Itt nincsenek íróeszközök. 
 	- Csekkrıl nincs szó. Mrs. Allen kétszáz fontot vett fel tegnap készpénzben. Ennek a pénznek nyomát sem találtuk a házban. 
 	
 	- Annak a gazembernek adta? Jaj, szegény 
 	Barbara! Szegény, szerencsétlen Barbara! 
 	Poirot köhintett. - Hacsak nem véletlenül történt a dolog, mint ön mondta, igazán különös, hogy valaki végezzen egy ilyen rendszeres jövedelem forrásával. 
 	- Véletlen? Már hogy lett volna véletlen? Dühbe gurult, elöntötte a vér az agyát, és lelıtte azt a 
 	szerencsétlent. 
 	- Ön szerint így történt? 
 	- Igen. Gyilkosság történt - tette hozzá a lány indulatosan -, gyilkosság! 
 	- Nem mondom, hogy önnek nincs igaza, 
 	mademoiselle- jelentette ki Poirot megfontoltan. 
 	- Milyen cigarettát szívott Mrs. Allen? - kérdezte Japp. 
 	- 
 	Egyiptomit. Ott is van, abban a dobozban. 
 	Japp kinyitotta a dobozt, kivett egy cigarettát, bólintott és a zsebébe csúsztatta. 
 	- Hát ön, mademoiselle?- érdeklıdött Poirot. 
 	- Én is. 
 	- Nem szív török cigarettát? 
 	- Soha. 
 	
 	- És Mrs. Allen? 
 	- İ sem. Nem szerette. 
 	- És Mr. Laverton-West - folytatta Poirot. - İ 
 	mit szív? 
 	- Charles? - meredt rá a lány. - Miért érdekes, hogy Charles mit szív? Csak nem akarja ıt gyanúsítani? 
 	- Nem ez volna az elsı eset, mademoiselle - 
 	vont vállat Poirot -, hogy egy férfi megölte a nıt, akit szeret. 
 	- Charles nem ölne meg senkit - rázta a fejét Jane türelmetlenül. - Nagyon óvatos ember. 
 	- Csakhogy a legóvatosabb emberek követik el a legagyafúrtabb gyilkosságokat, mademoiselle. 
 	Jane rámeredt. - De nem abból az okból, amelyre ön utalt, Monsieur Poirot. 
 	- Ez igaz - bólintott Poirot. 
 	- Nos, azt hiszem, itt már nem sok tennivalónk maradt - állt föl Japp. - Szeretnék még egyszer körülnézni. 
 	- Hogy nincs-e valahol elrejtve a pénz? Parancsoljon. Keresse, ahol csak akarja. Nézze meg az 
 	én szobámban is... bár nem valószínő, hogy Barbara oda rejtette volna. 
 	Japp gyorsan, de alaposan átnézte a lakást. 
 	A nappali alig néhány perc alatt feltárta minden titkát. A fıfelügyelı fölment az emeletre. Jane Plenderleith egy szék karfáján ült, cigarettázott és a tőzbe bámult. 
 	Poirot nézte. - Nem tudja, Mr. Laverton-West jelenleg Londonban tartózkodik? - 
 	kérdezte halkan pár perc múlva. 
 	- Fogalmam sincs. Gondolom, Hampshire-ben 
 	van a családjánál. Azt hiszem, táviratoznom kellett volna neki. Istenem, de szörnyő! Megfeledkeztem róla. 
 	- Nehéz mindenre gondolni, mademoiselle, 
 	ha katasztrófa történik. Aztán meg a rossz hír úgyis megvárja az embert. Minél késıbb értesül róla, annál jobb. 
 	- Ez igaz - bólintott a lány szórakozottan. 
 	Hallották, hogy Japp lefelé jön a lépcsın. 
 	- Nos? - ment eléje Jane. 
 	- 
 	Sajnos semmi, aminek hasznát vehetnénk, 
 	Miss Plenderleith - rázta a fejét Japp. - Már az egész házat átkutattam. Ja, talán még benézek ebbe a szekrénybe, itt a lépcsı alatt - próbálta kinyitni az ajtót gombjánál fogva. 
 	- 
 	Zárva van - mondta Jane Plenderleith. 
 	Volt a hangjában valami, amire mindkét férfi felkapta a fejét. Kutató pillantással néztek a lányra. 
 	- 
 	Látom - mondta Japp nyájasan. - Lenne 
 	szíves idehozni a kulcsot? 
 	Jane valósággal kıvé meredt. - Én... nem is tudom, hol lehet. 
 	Japp szeme rávillant. - Igazán sajnálatos. -A hangja rendíthetetlenül nyájas és fesztelen volt. - Kár volna feltörni, és tönkretenni az ajtót. Majd elküldöm Jamesont egy kulcssorozatért. 
 	- 
 	Várjon csak... - indult el kényszeredetten a lány. - Egy pillanat. Talán... - Visszament a nappaliba, s egy perc múlva kezében nagymérető kulccsal jött vissza. 
 	- Mindig zárva tartjuk - magyarázta -, mert az esernyıknek meg efféléknek könnyen lába kel. 
 	- Bölcs elırelátás - vette át Japp a kulcsot vidáman. Elfordította a zárban, és kitárta az ajtót. 
 	A szekrény belsejében sötét volt. Japp elıvette a zseblámpáját, és körbefuttatta. 
 	Poirot érezte, hogy mellette a lány megdermed, s egy pillanatra elakad a lélegzete. Tekintetével követte Japp zseblámpájának fényét. 
 	A szekrényben nem sok holmi volt. Pár esernyı, az egyik törött, négy sétapálca, egy sorozat golfütı, két teniszütı, egy gondosan összehajtogatott takaró, néhány foszladozó díványpárna. A párnák tetején kismérető, elegáns, szögletes táska pihent. 
 	- Az az enyém - szólalt meg sietısen Jane 
 	Plenderleith, amikor Japp a táskáért nyúlt. - Én... 
 	ma délelıtt hoztam magammal. Úgyhogy abban 
 	nem lehet semmi. 
 	- Azért mindenesetre megnézzük - mondta 
 	Japp az eddiginél is nyájasabb derővel. 
 	Kinyitották a táskát. Bırrel bevont kefékkel és illatszeres üvegekkel fölszerelt neszesszer volt. A piperecikkeken kívül mindössze két képes újságot találtak benne. 
 	Japp aprólékos figyelemmel vette szemügyre a készlet minden darabját. Mikor végre becsukta a táska tetejét és futólag átnézte a párnákat is, a lány nyilvánvaló megkönnyebbüléssel sóhajtott fel. 
 	A szekrényben nem volt semmi más, csak amit elsı pillantásra észrevettek. Japp hamar végzett vele. Visszazárta az ajtót, és átadta a kulcsot Jane Plenderleithnek. - Nos - mondta -, itt nincs több dolgunk. Meg tudná adni nekem Mr. Laverton-West címét? 
 	- Farlescombe Hall, Little Ledbury, Hampshire. 
 	- Köszönöm, Miss Plenderleith. Egyelıre végeztünk. Lehet, hogy késıbb még visszajövök. 
 	Egyébként errıl egy szót se senkinek. A széles nyilvánosság elıtt maradjon csak öngyilkosság. 
 	- Hogyne, értem - fogott kezet a lány mindkettıjükkel. 
 	Ahogy végigmentek a keskeny utcán, Japp kifakadt: - Mi a... fene lehetett abban a szekrényben? Valami biztosan volt. 
 	- Igen, valami volt. 
 	- És lefogadnám tíz az egyhez, hogy annak a valaminek köze volt a táskához! De amilyen szánalmas tökfilkó vagyok, nem találtam semmit. 
 	Belenéztem minden üvegbe, a bélést is megtapo gattam... mi az ördög lehetett? 
 	Poirot töprengve csóválta a fejét. 
 	- Az a lány benne van a dologban - folytatta Japp. - Még hogy ma délelıtt hozta magával azt a táskát! A fejemet rá, hogy nem! Megnézte azt a két újságot? 
 	- Igen. 
 	- Nos, az egyik tavaly júliusi volt. 
 	
 HETEDIK FEJEZET 

 	- Na tessék - morogta Japp másnap, mikor besétált Poirot lakásába. - Még sincs benne. - Dühösen az asztalra dobta a kalapját, és egy székbe roskadt. 
 	
 	- Ki nincs benne? 
 	- Plenderleith. Éjfélig bridzselt. Megesküdött rá a házigazda, a háziasszony, a tengerésztiszt vendég és két cseléd. Kétség sem fér hozzá, füstbe ment az elképzelésünk, hogy bármi köze lehet az ügyhöz. De azért szeretném tudni, miért jött olyan izgalomba attól a kis neszesszertıl a lépcsı alatt. Ez a maga dolga, Poirot. Maga szeret az ilyen kilátástalan semmiségekkel foglalkozni. A Kis Táska Rejtélye. Sokat ígérıen hangzik, nem? 
 	- Mondok egy másik címet. A Dohányfüst Szagának Rejtélye. 
 	- Kicsit nehézkes cím. A dohányfüst szaga? 
 	Ezért szimatolt annyira, mikor megvizsgáltuk a holttestet? Észrevettem... meg hallottam is. Egyfolytában szimatolt. Gondoltam, náthás. 
 	- Tévedett. 
 	- Mindig azt hittem, csak a szürkeállománya teszi - sóhajtott fel Japp. - Ne mondja, hogy a szaglása is kifinomultabb, mint a többi halandóé. 
 	- Nyugodjon meg, nem. 
 	- Én nyomát sem éreztem cigarettafüstnek - 
 	folytatta gyanakodva Japp. 
 	- Én sem, barátom. 
 	Japp tanácstalanul nézett rá. - Mrs. Allen ezt szívta... - vett elı a zsebébıl egy cigarettát. -Egyiptomi. Hat csikk az övé volt. A másik három török cigarettáé. 
 	- Pontosan. 
 	- Gondolom, magának meg sem kellett néznie, úgyis tudta, amilyen orra van. 
 	- Biztosítom róla, az orromnak ehhez semmi 
 	köze. Az orrommal a világon semmit sem állapítottam meg. 
 	- De a szürkeállományával annál inkább? 
 	- Nos... volt itt néhány apróság... maga szerint nem? 
 	- Például? - nézett rá Japp a szeme sarkából. 
 	- Eh bien, valami kétségtelenül hiányzott a szobából. És volt valami, aminek nem kellett volna ott lennie, azt hiszem... Aztán meg az íróasztalon... 
 	- Tudtam! Megint az az átkozott lúdtoll! 
 	- Du tout. A lúdtollnak merıben negatív szerepe van. 
 	- Beszéltem Charles Laverton-Westtel, fél óra múlva ott lesz nálam a Scotland Yardon - vonult vissza biztosabb területre Japp. - Gondolom, jelen akar lenni. 
 	- Nagyon is. 
 	- És örül majd a hírnek, hogy ráakadtam Eustace ırnagyra. Szolgálati lakása van a Cromwell Roadon. 
 	- Remek. 
 	- Ezen a nyomon továbbmehetünk. Egyáltalán 
 	nem rokonszenves figura ez a Eustace ırnagy. 
 	Meglátogatjuk, amint beszéltem Laverton-Westtel. 
 	Önnek megfelel így? 
 	-Tökéletesen. 
 	- 
 	Akkor gyerünk. 
 	
 	Fél tizenkettıkor Charles Laverton-Westet bevezették Japp fıfelügyelı irodájába. 
 	Japp felállt, és kezet fogott vele. 
 	A képviselı középtermető, határozott egyéniségő férfiú volt. Az arcát simára borotválta, mozgékony ajka akár egy színészé, szeme kissé kidülledt, mint a jó szónokoké gyakran. Elég jó megjelenéső volt, a maga diszkrét, elıkelı módján. 
 	Szertartásosan és tökéletes lelki nyugalommal viselkedett, bár sápadt volt és levertnek látszott. Leült, kesztyőjét és kalapját az asztalra tette, s Jappre nézett. 
 	- 
 	Elıször is hadd mondjam meg, Mr. Laverton- 
 	West, tisztában vagyok vele, milyen fájdalmas ez önnek. 
 	- Hagyjuk az érzelmeimet. Mondja, fıfelügyelı, van valami elképzelése arról, mi oka lehetett a... 
 	Mrs. Allennek, hogy végezzen magával? 
 	- Ön semmit sem tud errıl mondani nekünk? 
 	- A világon semmit. 
 	- Nem vesztek össze? Nem hidegültek el egymástól? 
 	- Szó sincs róla. Engem villámcsapásként ért a dolog. 
 	- Talán érthetıbb lesz, uram, ha megmondom, hogy nem öngyilkosság történt... 
 	hanem gyilkosság. 
 	- Gyilkosság? - Charles Laverton-West szeme kis híján kiugrott a helyébıl. - Azt mondja, gyilkosság? 
 	- Pontosan. Mondja, Mr. Laverton-West, van 
 	valami elképzelése arról, hogy ki ölhette meg Mrs. 
 	Allent? 
 	- Nincs... egyáltalán nincs... a leghalványabb sejtelmem sincs - hebegte Laverton-West. - 
 	A puszta gondolata is... hát ez egyszerően képtelenség! 
 	- Mrs. Allen sose beszélt arról, hogy ellenségei volnának? Nem említett senkit, aki esetleg haragszik rá? 
 	- Soha. 
 	- Tudott ön arról, hogy pisztolyt tart a háznál? 
 	- Nem volt róla tudomásom - hökkent meg 
 	kissé a képviselı. 
 	- Miss Plenderleith szerint Mrs. Allen külföldrıl hozta magával évekkel ezelıtt. 
 	- Valóban? 
 	- Természetesen ezt csak Miss Plenderleithtıl tudjuk. Elképzelhetı, hogy Mrs. Allen azért tartott a keze ügyében pisztolyt, mert úgy érezte, veszély fenyegeti. 
 	Charles Laverton-West tanácstalanul csóválta a fejét. Rémültnek és kábultnak látszott. 
 	- 
 	Mondja, Mr. Laverton-West, mi a véleménye 
 	Miss Plenderleithrıl? Úgy értem, megbízható, szavahihetı teremtésnek tartja? 
 	A másik töprengett egy pillanatig. - Azt hiszem, igen... véleményem szerint az. 
 	- Nem kedveli ıt, ugye? - nézett rá fürkészıen Japp. 
 	- Ezt nem mondanám. Nem vagyok csodálója 
 	az ilyesfajta fiatal nıknek, engem nem vonz ez a csípıs nyelvő, független típus, de véleményem szerint teljes mértékben szavahihetı. 
 	- Értem - mondta Japp. - Ismer egy bizonyos Eustace ırnagyot? 
 	- Eustace... Eustace... Ja igen, már emlékszem. Egyszer találkoztam vele Barbaránál... Mrs. 
 	Allennél. Véleményem szerint elég kétes alak. 
 	Mondtam is a... Mrs. Allennek. Nem az a fajta, akit szívesen láttam volna a házamban, ha már össze házasodtunk. 
 	- És mit mondott Mrs. Allen? 
 	
 	- Tökéletesen egyetértett velem. Vakon megbízott az ítéletemben. Egy férfi jobban meg tudja 
 	ítélni a másik férfit, mint egy nı. Arra hivatkozott, hogy nem lehetett udvariatlan valakivel, akit már jó ideje nem látott... azt hiszem, iszonyodott attól, hogy esetleg sznobnak mutatkozik. Persze az esküvınk után jó néhány régi ismerısének a társasága ... nos, mondjuk így, nemkívánatosnak minısült volna. 
 	- Vagyis javított volna a társadalmi helyzetén, ha feleségül megy önhöz? - kérdezte Japp kertelés nélkül. 
 	- Ó, nem errıl van szó - emelte föl ápolt kezét Laverton-West. - Az igazat megvallva Mrs. Allen édesanyja távoli rokonságban volt az én családommal. Származását tekintve egyenrangú volt 
 	velem. Csakhogy nekem, az én helyzetemben különös gonddal kell megválogatnom a barátaimat... és a feleségemnek is. Hiszen az ember úgyszólván örökös reflektorfényben van. 
 	- Kétségtelenül - mondta Japp szárazon. - 
 	Tehát nem tud a segítségünkre lenni? - folytatta. 
 	- Nem. Teljességgel tanácstalan vagyok. Hogy Barbarát meggyilkolták! Merı képtelenségnek látszik. 
 	- Mondja, Mr. Laverton-West, megtudhatnám, 
 	hol tartózkodott november ötödikén este? 
 	- Hogy hol tartózkodtam? Én? - emelte föl a hangját Laverton-West felháborodottan. 
 	- Merı formaság - magyarázta Japp. - Nekünk... mindenkitıl meg kell kérdeznünk. 
 	- Feltételeztem volna - mérte végig Charles Laverton-West méltóságteljesen -, hogy az én helyzetemben lévı ember kivételt képez. 
 	Japp szótlanul várt. 
 	- Nos... lássuk csak... Ja igen, a Házban voltam. Fél tizenegykor jöttem el. 
 	Végigsétáltam a 
 	rakparton. Néztem a tőzijátékot. 
 	- Jó, hogy manapság nincsenek effajta összeesküvések - jegyezte meg Japp vidáman. 
 	Laverton-West halszemével rámeredt. - Aztán... hazasétáltam - fejezte be. 
 	- Mikor ért haza? Az ön londoni lakása, ha jól tudom, az Onslow Square-en van. 
 	- Nem tudom pontosan. 
 	- Tizenegykor? Fél tizenkettıkor? 
 	- Az idı tájt. 
 	
 	- Beengedte valaki? 
 	- Nem, van saját kulcsom. 
 	- Találkozott valakivel séta közben? 
 	- Nem... de meg kell mondanom, fıfelügyelı, nagyon rossz néven veszem ezt a faggatást. 
 	- Biztosíthatom önt, merı formaság, Mr. Laverton-West. Nem az ön személye ellen irányul, higgye el. 
 	A válasz láthatóan megnyugtatta az ingerült képviselıt. - Nos, ha más nincs... 
 	- Egyelıre nincs, Mr. Laverton-West. 
 	- Remélem, tájékoztatni fognak a fejleményekrıl. 
 	- Természetesen, uram. Egyébként hadd mutassam be Monsieur Hercule Poirot-t. 
 	Talán hallott 
 	már róla. 
 	- Igen... hallottam már ezt a nevet - nézett Mr. 
 	Laverton-West fürkészıen a kis belgára. 
 	- Higgye el, uram - Poirot modorából egyszerre sütött a külföldi -, vérzik önért a szívem. Micsoda veszteség! Micsoda gyötrelmeken mehet ön most keresztül! De nem mondok többet. Az angolok olyan lenyőgözıen tudják leplezni az érzelmeiket. Engedje meg... - kapta elı a cigarettatárcáját - jaj, elfogyott. Japp? 
 	Japp megtapogatta a zsebét, és a fejét rázta. 
 	- Tessék - vette elı a cigarettatárcáját Laverton-West -, parancsoljon az enyémbıl, Monsieur 
 	Poirot. 
 	- Köszönöm... nagyon köszönöm - vett ki egy cigarettát a kis ember. 
 	- Igaza van - folytatta a másik -, mi angolok nem hivalkodunk az érzelmeinkkel. Hidegvér: ez a jelszavunk. - Meghajolt és távozott. 
 	- Micsoda beképzelt tökfilkó - méltatlankodott Japp. - A Plenderleith lánynak tökéletesen igaza volt. De elég jó megjelenéső fickó... nagy hatással lehet egy nıre, akinek nincs humora. Mi van a cigarettával? 
 	- 
 	Egyiptomi - nyújtotta át neki fejcsóválva a cigarettát Poirot. - Költséges fajta. 
 	- Ezzel nem sokra megyünk. Igazán kár, életemben nem hallottam gyöngébb alibit! Az igazat megvallva nincs is alibije... Tudja, Poirot, kár, hogy nem fordított a helyzet. 
 	Ha az asszony zsarolta volna ıt... Jobb alanyt kívánni se lehetne... igazi balek volna. Megtenne bármit, csak elkerülje a botrányt. 
 	- Drága barátom, kellemes dolog kényünk 
 	kedvünk szerint alakítgatni az ügyet, csakhogy nem ez a dolgunk. 
 	- Nem, a mi dolgunk Eustace. Megtudtam róla egyet-mást. Ronda fickó, semmi kétség. 
 	- Egyébként Miss Plenderleithtel kapcsolatban úgy járt el, ahogy mondtam? 
 	- Igen. Várjon egy percet, betelefonálok, megkérdezem, mi újság. 
 	Fölvette a telefont. Rövid beszélgetés után letette a hallgatót. - Elég szívtelen teremtés - nézett Poirot-ra. - Elment golfozni. Szép dolog, mikor alig egy napja ölték meg a barátnıjét. 
 	Poirot felkiáltott. 
 	- 
 	Most meg mi van? - kérdezte Japp. 
 	De Poirot csak magában motyogott. - Hát persze... hát persze... hogyne... 
 	Micsoda szamár vagyok... hiszen majd kiszúrta a szememet. 
 	- 
 	Ne fecsegjen itt összevissza magában - szólt rá nyersen Japp -, inkább jöjjön, intézzük el Eustace-ot. 
 	Elképedve látta, hogy Poirot-nak felragyog az arca. - Hogyne... intézzük el... feltétlenül. Mert tudja meg, én már mindent értek... a világon mindent! 
 	- 
 	
 NYOLCADIK FEJEZET 

 	Eustace ırnagy a világfiak könnyed magabiztosságával fogadta ıket. A lakása kicsi volt, mint mondta, csak afféle éjszakai szállás. Itallal kínálta a jövevényeket, s amikor elhárították, elıvette a cigarettatárcáját. 
 	Japp is, Poirot is kivett egy cigarettát. Összenéztek. 
 	- Látom, török cigarettát szív - forgatta ujjai közt a cigarettát Japp. 
 	- Igen. Bocsássanak meg, jobban szeretik az erısebbet? Az is van valahol. 
 	- Köszönöm, ez nekem nagyon is megfelel. - 
 	Japp elırehajolt. - Gondolom, Eustace ırnagy, sejti, miért jöttünk - folytatta megváltozott hangon. 
 	
 	A másik közönyösen megrázta a fejét. Magas, kissé közönséges, de jó megjelenéső férfi volt. Tasakos, apró szeme, ravasz tekintete meghazudtolta joviális modorát. 
 	- Fogalmam sincs. El sem tudom képzelni, mi szél hozott ide egy olyan nagyágyút, mint ön, fıfelügyelı úr. Az autómmal van valami probléma? 
 	- Nem az autójával. Azt hiszem, Eustace ırnagy, ön ismer egy bizonyos Mrs. 
 	Barbara Allent. 
 	Az ırnagy hátradılt, kifújta a füstöt. - Hát errıl van szó - mondta, mint aki már mindent ért. -Persze, magamtól is rájöhettem volna. Igazán sajnálatos ügy. 
 	- Tud róla? 
 	- Tegnap este láttam az újságban. Nagyon szomorú. 
 	- Még odaát Indiában ismerkedett meg Mrs. 
 	Allennel, ugye? 
 	- Igen, jó néhány évvel ezelıtt. 
 	- A férjét is ismerte? 
 	Rövid csönd támadt, alig tizedmásodpercnyi, de ezalatt az apró disznószemek a két férfi arcára villantak. - Nem, az igazat megvallva, Allennel sose találkoztam - mondta aztán. 
 	- Azért csak tud róla valamit? 
 	- Elég züllött fickó volt, úgy hallottam. Persze lehet, hogy ez csak szóbeszéd. 
 	- Mrs. Allen nem mondott róla semmit? 
 	- Sosem emlegette. 
 	- Ön bizalmas kapcsolatban volt a hölggyel? 
 	- Régi barátok voltunk - vont vállat Eustace ırnagy -, tudja, nagyon régi barátok. De ritkán találkoztunk. 
 	- Az utolsó estéjén azonban látta ıt? November ötödikén este? 
 	- İszintén szólva láttam. 
 	- Ha jól tudom, az otthonában kereste fel. 
 	- Igen, valamilyen befektetéssel kapcsolatban akarta kikérni a tanácsomat - bólintott Eustace ırnagy. - Persze tudom, mi érdekli önöket... - telt meg a hangja bánatos gyöngédséggel -, hogy 
 	milyen lelkiállapotban volt... meg effélék. De hát ezt nem könnyő megmondani. Elég természetesen viselkedett, bár ahogy most visszagondolok, mintha kissé ideges lett volna. 
 	- Nem is célzott rá ön elıtt, hogy mire készül? 
 	- Egy árva szóval sem. Az igazat megvallva, azzal köszöntem el tıle, hogy hamarosan felhívom, és elmegyünk együtt valahová. 
 	- Azt mondta, felhívja ıt? Ezzel búcsúzott el tıle? 
 	- Igen. 
 	- 
 	Különös. Értesülésem szerint ön egészen 
 	mást mondott. 
 	- Nos, természetesen nem emlékszem minden 
 	szóra - változott meg Eustace arcszíne. 
 	- Értesülésem szerint ön valójában azt mondta: „Nos, gondolja meg a dolgot, és ér 
 	tesítsen." 
 	- Lássuk csak, igen, azt hiszem, igaza van. Bár nem egészen. Úgy rémlik, azt javasoltam, majd tudassa velem, mikor ér rá. 
 	- Ez kicsit más, nem igaz? - jegyezte meg 
 	Japp. 
 	- Drága barátom, senkitıl sem kívánhatja, hogy szóról szóra emlékezzen rá, mit mondott egy bizonyos alkalommal - vont vállat Eustace ırnagy. 
 	- És Mrs. Allen mit felelt? 
 	- Hogy majd felhív. Legalábbis nagyjából ezt, pontosan nem emlékszem. 
 	- Erre ön azt mondta: „Rendben van. Viszont látásra." 
 	- Valószínőleg. Mindenesetre valami effélét. 
 	- Azt mondja, Mrs. Allen kikérte a tanácsát a befektetéseivel kapcsolatban - folytatta Japp csöndesen. - Nem adott át önnek véletlenül 
 	kétszáz fontot készpénzben, hogy fektesse be a részére ? 
 	Eustace arca bíborvörös lett. - Mi az ördögöt akar mondani ezzel? - mordult föl elırehajolva. 
 	- Átadta önnek a pénzt vagy sem? 
 	- Ez az én dolgom, fıfelügyelı úr. 
 	- Mrs. Allen kétszáz fontot vett fel a bankjában készpénzben - mondta Japp csöndesen. - A pénz egy része ötfontos bankjegyben volt. Ezeknek a számát természetesen ellenırizni lehet. 
 	- És ha átadta? 
 	- Befektetésre szánta a pénzt, vagy... zsarolásról van szó, Eustace ırnagy? 
 	- Micsoda nevetséges ötlet! Legközelebb mivel hozakodik elı? 
 	- Azt hiszem, Eustace ırnagy - közölte Japp hivatalos hangon -, itt az ideje, hogy megkérdezzem önt, hajlandó-e velem jönni a Scotland Yardra és vallomást tenni. Természetesen nem kényszeríthetem, és amennyiben úgy látja jónak, jelen 
 	lehet az ügyvédje is. 
 	- Az ügyvédem? Mi az ördögnek kellene nekem ügyvéd? És minek figyelmeztet maga engem? 
 	- Én Mrs. Allen halálának körülményeivel kapcsolatban folytatok nyomozást. 
 	- Jóságos isten, ember, csak nem gondolja... 
 	De hát ez képtelenség! Ide figyeljen, elmondom, hogyan történt. Elmentem Barbarához, ahogy korábban megbeszéltük... 
 	- Mikor ment oda? 
 	- Gondolom, fél tíz körül. Leültünk és beszélgettünk... 
 	- Cigarettáztak is? 
 	- Igen, cigarettáztunk. Miért, bőn? - kérdezte az ırnagy harciasan. 
 	- Hol beszélgettek? 
 	- A nappaliban. A bejárattól balra. Barátságosan beszélgettünk, mint mondtam. 
 	Valamivel fél 
 	tizenegy elıtt jöttem el. A küszöbön még megálltam néhány búcsúszóra... 
 	- Búcsúszóra... pontosan - dünnyögte Poirot. 
 	- Maga meg kicsoda, szeretném tudni! - för- 
 	medt rá Eustace. - Valami átkozott digó. Minek ártja bele magát? 
 	- Én Hercule Poirot vagyok - jelentette ki méltóságteljesen a kis ember. 
 	- Tılem akár az Achilles-szobor is lehet! Amint mondtam, Barbara meg én barátságban váltunk el. Egyenesen a Távol-keleti Klubba hajtottam. Tíz óra harmincötkor értem oda, és egyenest a kártyaszobába mentem. Ott bridzseltem fél kettıig. Tessék, ezt a kalapjuk mellé tőzhetik. 
 	- Nem szoktam feldíszíteni a kalapomat - 
 	mondta Poirot. - Kitőnı alibije van. 
 	- Hiába is próbálnák megtámadni! Nos, uram 
 	- fordult Japphez -, elégedett? 
 	- A látogatás során végig a nappaliban maradtak? 
 	- Igen. 
 	- Ön nem ment fel Mrs. Allen szobájába? 
 	- Mondom, hogy nem. Ki se tettük a lábunkat abból a helyiségbıl. 
 	
 	Japp néhány percig elgondolkozva nézte az ırnagyot. - Hány pár mandzsettagombja van? -kérdezte aztán. 
 	- Mandzsettagombom? Hogy jön az ide? 
 	- Természetesen nem köteles válaszolni a kérdésre. 
 	- Dehogynem, válaszolok én! Nekem nincs rej-tegetnivalóm. Csak a végén követelem majd, 
 	hogy kérjenek bocsánatot. Hát van ez... - nyújtotta ki a karját. 
 	Japp fejbólintással nyugtázta az arany és platina mandzsettagombot. 
 	- Meg ez - az ırnagy felállt, odament egy fiókhoz, elıvett egy tokot, kinyitotta, és dühösen odalökte szinte Japp orra alá. 
 	- Igazán szép - mondta a fıfelügyelı. - Látom, az egyik hibás... lepattant róla egy kis darab zománc. 
 	-Na és? 
 	- Nyilván nem emlékszik, mikor történt. 
 	- Legfeljebb egy-két napja. 
 	- Meglepné, ha azt mondanám, hogy akkor, amikor ön Mrs. Allennéljárt? 
 	- Miért lepne meg? Egy szóval sem tagadtam, hogy ott jártam - fölényeskedett az ırnagy. Méltatlankodott tovább, színlelte a jogos felháborodást, 
 	de a keze remegett. 
 	- Csakhogy a mandzsettagombnak ezt a szilánkját - hajolt elıre Japp - nem a nappaliban találtuk. Hanem az emeleten, Mrs. Allen szobájában - mondta nyomatékosan -, abban 
 	a szobában, ahol végeztek vele, és ahol járt valaki, aki ugyanolyan cigarettát szívott, mint ön. 
 	Ez talált. Eustace hátrahanyatlott a székben. Sunyin lesett jobbra-balra. Nem volt valami felemelı látvány, ahogy a szájhıs egyik pillanatról a másikra meghunyászkodik. 
 	- Semmit sem tudnak rám bizonyítani. - Csaknem nyüszített. - Hamis vádat akarnak felhozni 
 	ellenem... De nem fog sikerülni... Van alibim... 
 	Aznap éjjel többé a közelébe se mentem annak a háznak... 
 	- Többé közelébe se ment a háznak... - szólalt meg Poirot. - Nem is volt rá szüksége... Mert Mrs. Allen valószínőleg már halott volt, amikor maga elment 
 	- Ez képtelenség... egyszerően képtelenség... 
 	Ott állt az ajtóban... beszélt velem... Az embereknek hallaniuk kellett... 
 	látniuk kellett... 
 	- Azt hallották, hogy ön beszél Mrs. Allennel - 
 	mondta Poirot szelíden -, és úgy tesz, mintha megvárná a válaszát, aztán újra megszólal... Régi trükk... Nyilván mindenki feltételezte, hogy Mrs. 
 	Allen ott van, de látni nem látták, azt sem tudták megmondani, estélyi ruhában volt-e... arról nem is beszélve, hogy milyen színő volt a ruhája... 
 	- Jézusom... ez nem igaz... nem igaz... - Eustace összeomlott. Minden ízében reszketett... 
 	Japp utálkozva nézte. - Meg kell kérnem, uram, hogy jöjjön velem - mondta határozottan. 
 	- Letartóztat? 
 	- Mondjuk úgy, bekísérjük kihallgatásra. 
 	A csöndet mély, reszketı sóhaj törte meg. -Végem van - mondta kétségbeesetten az imént még hetvenkedı Eustace ırnagy. 
 	Hercule Poirot a kezét dörzsölte, és vidáman mosolygott. Szemmel láthatólag élvezte a helyzetet. 
 	
 KILENCEDIK FEJEZET 

 	- Öröm volt látni, ahogy összecsuklott - mondta Japp aznap késıbb elégedetten. 
 	
 	A Brompton Roadon hajtottak végig Poirot-val 
 	- Tudta, hogy vége a játéknak - jegyezte meg szórakozottan Poirot. 
 	- Épp eleget tudunk rábizonyítani - folytatta Japp. - Két-három különféle álnevet, valami zőrös ügyet egy csekkel, meg egy szép kis esetet, amikor Bathe ezredes néven a Ritzben lakott, s lóvá tett fél tucat kereskedıt a Piccadillyn. Egyelıre ezekért helyeztük vád alá... amíg a mostani ügyet nem tisztázzuk végképp. Mondja csak, öregem, mi jutott eszébe, hogy lélekszakadva vidékre akart menni? 
 	- Kedves barátom, az ügy minden részletét annak rendje-módja szerint tisztázni kell. Magyarázatot keresni mindenre. Jelenleg annak a rejtélynek a megoldásán fáradozom, amelyet ön vetett fel. 
 	Az Eltőnt Táska Rejtélyének megoldásán. 
 	- Én a Kis Táska Rejtélyének neveztem... nem tudok róla, hogy eltőnt volna. 
 	- 
 	Várjon csak, mon ami. 
 	A kocsi befordult a keskeny utcába. 
 	A 14-es számú ház elıtt Jane Plenderleith épp akkor szállt ki egy kis Austinból. Golfruhában volt. Egyik férfiról a másikra nézett, aztán elıvett egy kulcsot, és kinyitotta az ajtót. - Parancsoljanak -tessékelte be ıket. 
 	Japp követte a lányt a nappaliba. Poirot egy-két percig még az elıszobában maradt, s olyasmit dünnyögött, hogy - Cest embétant... Bosszantó... de nehéz boldogulni ezekkel a kabátujjakkal. 
 	Mikor pár perc múlva ı is belépett a nappaliba, már felöltı nélkül, Japp elmosolyodott a bajusza alatt. Az imént hallotta a nyíló szekrényajtó halk nyikorgását. Kérdı pillantást vetett Poirot-ra, aki alig észrevehetıen bólintott. 
 	- Nem akarjuk sokáig igénybe venni az idejét, Miss Plenderleith - mondta Japp határozottan. - 
 	Csak azért jöttünk, hogy megkérdezzük, meg tudná-e mondani Mrs. Allen ügyvédjének nevét. 
 	- Az ügyvédje nevét? Azt sem tudtam, hogy 
 	van ügyvédje - rázta a fejét a lány. 
 	- Amikor önök ketten kibérelték ezt a házat, valaki nyilván megírta a szerzıdést. 
 	- Nem hiszem. Tudja, én vettem ki a házat, a bérleti szerzıdés az én nevemre szól. Barbara nekem fizette a bérleti díj felét. Nem sokat törıdtünk a formaságokkal. 
 	- Értem. Nos, akkor nincs mit tenni. 
 	- Sajnálom, hogy nem segíthetek - mondta 
 	Jane udvariasan. 
 	- Tulajdonképpen nem olyan fontos... Golfozni volt? - fordult Japp az ajtó felé. 
 	- Igen. Nyilván szívtelenségnek látszik - pirult el a lány. - De az igazat megvallva, eléggé nyomasztott ez a környezet, úgy éreztem, ki kell szabadulnom innen, tennem valamit... kifárasztani magam, ... 
 	különben megfulladok! - tört ki szenvedélyesen. 
 	- Megértem önt, mademoiselle - sietett a válasszal Poirot. - Mi sem érthetıbb, mi sem természetesebb. Itt ülni ebben a házban és gondolkozni... nem, ez korántsem lett volna szívderítı. 
 	- Örülök, hogy megérti - mondta Jane kurtán. 
 	- Tagja valamelyik golfklubnak? 
 	- Igen, Wentworthben játszom. 
 	- Ma gyönyörő idı volt - jegyezte meg Poirot. 
 	- Sajnos már alig maradt levél a fákon! Egy héttel ezelıtt még csodás volt az erdı. 
 	- Igazán szép nap ez a mai. 
 	- Viszontlátásra, Miss Plenderleith - búcsúzott Japp szertartásosan. - Értesítem önt, amint valami biztosat tudunk. Az igazat megvallva, már ırizetbe vettünk egy gyanúsítottat. 
 	- Kicsodát? - nézett rájuk türelmetlenül a lány. 
 	- Eustace ırnagyot. 
 	Jane bólintott és elfordult. Lehajolt, hogy meggyújtsa a tüzet a kandallóban. 
 	- Nos? - kérdezte Japp, amikor a kocsi kifordult a keskeny utcából. 
 	- Simán ment - vigyorgott Poirot. - A kulcs ezúttal benne volt a zárban. 
 	-És...? 
 	- Eh bien - mosolygott Poirot -, a golfütık eltőntek... 
 	- Hát persze. Akármi legyen is ez a lány, bolondnak nem bolond. Eltőnt más is 
 	? 
 	- Igen, barátom - bólintott Poirot -, a kis kézitáska! 
 	A kocsi megugrott, ahogy Japp lába önkéntelenül beletaposott a gázba. - A fenébe - mondta a fıfelügyelı. - Tudtam, hogy itt van valami. De mi az ördög lehet? Szinte milliméterenként kutattam át azt a táskát. 
 	- Szegény Jappem, de hiszen... hogy is kell mondani, „napnál világosabb, kedves Watson". 
 	- Hová megyünk? - nézett rá Japp dühösen. 
 	- Még négy óra sincs - pillantott az órájára Poirot. - Ha minden jól megy, sötétedés elıtt Wentworthbe érünk. 
 	- Gondolja, hogy valóban ott járt? 
 	- Azt hiszem. Számíthatott rá, hogy érdeklıdni fogunk. Igen, úgy vélem, ki fog derülni, hogy ott volt. 
 	- Nem bánom, gyerünk. - Japp ügyesen manıverezett a forgalomban. - Bár nem fér a fejembe, mi köze lehet ennek a kézitáskaügynek a bőncselekményhez. Szerintem a világon semmi. 
 	- így van, barátom, egyetértek önnel. A világon semmi köze hozzá. 
 	-Akkor minek... Nem, ne is mondja! Fı a rendszeresség, módszeresség, és hogy elkössünk minden szálat! Mindegy, szép az idı. 
 	Az autó falta a mérföldeket. Röviddel fél öt után megérkeztek a wentworthi Golfklubba, ahol hétköznap lévén nem voltak valami sokan. 
 	Poirot egyenesen a raktároshoz ment, és elkérte Miss Plenderleith ütıit. A hölgy holnap egy másik pályán játszik, magyarázta. 
 	A raktáros odahívott egy fiút, aki átnézte az egyik sarokban álló ütıket. 
 	Végül odahozott hozzájuk egy J. P. monogramos zsákot. 
 	- Köszönöm - mondta Poirot. - Nem hagyott 
 	itt egy kis kézitáskát is? - fordult vissza hanyagul távozóban. 
 	- Ma nem, uram. Esetleg a klubházban. . 
 	- Ma volt itt? 
 	
 	- Hogyne, láttam ıt. 

 	- Nem tudja, melyik labdaszedı fiú volt mellette? Elhagyta a kézitáskáját, és fogalma sincs, hol volt nála utoljára. 
 	- Nem kellett neki labdaszedı. Bejött ide, és vett egypár labdát. Csak néhány vasütıt vitt ki magával. Mintha akkor lett volna a kezében valami kis táska. 
 	Poirot megköszönte a felvilágosítást, és távozott. A két férfi átment a klubházba. 
 	- Gyönyörő, nem igaz? - állt meg Poirot egy pillanatra, hogy megcsodálja a látványt. - Ezek a sötét fenyıfák, s mögöttük a tó. Bizony, a tó... 
 	- Errıl van szó, ugye? - nézett rá Japp hirtelen. 
 	- Lehetségesnek tartom - mosolygott Poirot -, hogy valaki netán látott valamit. Az ön helyében kikérdezném ıket. 

 TIZEDIK FEJEZET 

 	Poirot hátralépett, s félrehajtott fejjel vizsgálta a bútorok elrendezését. Ezt a széket ide... ezt a másikat meg oda. Igen, így jó lesz. Valaki csönget ... 
 	Alighanem Japp. 
 	- Igaza volt, öregem! - sietett be a fıfelügyelı. 
 	- íme a legfrissebb hírek. Tegnap Wentworthben láttak egy fiatal nıt, aki bedobott valamit a tóba. 
 	A nı személyleírása illik Jane Plenderleithre. A tárgyat könnyő volt kihalászni, épp a nádasba esett. 
 	- Mi volt az? 
 	- Hát a kézitáska! De hát az ég szerelmére, miért? Ez nekem magas! Nem volt benne a világon semmi... még azok a képes újságok sem. Mi oka lehet rá egy feltehetıleg épelméjő fiatal nınek, hogy a vízbe dobjon egy drága neszesszert... 
 	én mondom, egész éjszaka nem hagyott nyugodni a dolog. Nem látom semmi értelmét. 
 	- 
 	Mon pauure Japp! Ne féljen, rövidesen megnyugodhat. Közeleg már a válasz. 
 	Csöngettek. 
 	Az ajtóban megjelent Poirot tökéletes inasa, George. - Miss Plenderleith - 
 	jelentette be az új jövevényt. 
 	A belépı lány most nem volt olyan magabiztos, üdvözölte a két férfit. 
 	- 
 	Azért kértem, hogy fáradjon ide... - magyarázta Poirot - itt szíveskedjék helyet foglalni, maga pedig itt, Japp... mert van az ön részére néhány hírem. 
 	Jane Plenderleith leült. Egyikükrıl a másikra nézett, kalapja félrebillent. 
 	Lekapta, és türelmetlenül maga mellé tette. - Nos - mondta -, Eustace ırnagyot letartóztatták. 
 	- Ön nyilván a reggeli lapokból értesült róla. 
 	- Igen. 
 	- Egyelıre kisebb kihágások miatt emeltek vádat ellene - folytatta Poirot. - 
 	Közben mi bizonyítékokat győjtünk a gyilkossággal kapcsolatban. 
 	- Tehát valóban gyilkosság történt? - kérdezte a lány türelmetlenül. 
 	- Igen - bólintott Poirot. - Gyilkosság. Egy emberi lény elıre megfontolt szándékkal egy másik emberi lény életére tört. 
 	- Hagyja abba - borzongott meg a lány. - Ebben a megfogalmazásban iszonyúan hangzik. 
 	- Kétségtelenül... de iszonyú is. - Elhallgatott. 
 	- Most pedig, Miss Plenderleith - mondta aztán -, elmondom önnek, hogyan jöttem rá, mi is történt valójában. 
 	A lány most Jappre nézett. - Megvannak a módszerei, Miss Plenderleith - 
 	mosolygott a felügyelı. - Tudja, én elviselem a hóbortjait. Azt hiszem, érdemes végighallgatnunk ıt. 
 	- Mint tudja, mademoiselle - kezdte Poirot -, november hatodikán délelıtt érkeztem a bőntett színhelyére barátommal. Bementünk a szobába, ahol megtalálták Mrs. Allen holttestét, és nekem azonnal feltőnt néhány sokatmondó részlet. Tudja, volt abban a szobában egy és más, amit határozottan különösnek találtam. 
 	- Folytassa - mondta a lány. 
 	- Elıször is - magyarázta Poirot - a cigarettafüst. 
 	- Azt hiszem, ezt eltúlozza, Poirot - szólt közbe Japp. - Én nem éreztem semmit. 
 	- Pontosan - fordult feléje villámgyorsan Poirot. - Egyáltalán nem érezte az áporodott füst 
 	szagát. Én sem. Különös volt, nagyon különös, hogy a szobában... tökéletesen friss a levegı. 
 	- Szóval erre akart kilyukadni! - sóhajtott fel Japp. - Mindig olyan körülményesen fejezi ki magát. 
 	
 	- A maguk Sherlock Holmesa is így tett. Emlékszik, felhívta a figyelmet arra a különös mozzanatra a kutyával éjszaka... és a megoldás az volt, hogy hiányzott a különös mozzanat. A kutya mit 
 	sem tett azon az éjszakán. De menjünk tovább. 
 	A következı apróság, amely fölkeltette a figyelmemet, a halott nı karórája volt. 
 	- Mi van vele? 
 	- Semmi különös, csak éppen a jobb csuklóján viselte. Márpedig úgy tapasztaltam, hogy legtöbben a bal kezükön hordják a karórát. 
 	Japp vállat vont. 
 	- 
 	Jóllehet, amint ön megjegyezte, ebbıl nem 
 	vonhatunk le semmiféle biztos következtetést - 
 	folytatta Poirot, mielıtt a fıfelügyelı megszólalhatott volna. - Vannak, akik szívesebben hordják a 
 	jobb csuklójukon. Most azonban rátérek egy igazán érdekes pontra... rátérek, barátaim, az íróasztalra. 
 	- Gondoltam - jegyezte meg Japp. 
 	- Ez már valóban fölöttébb különös volt... fölöttébb figyelemreméltó. Két okból. Elıször is va 
 	lami hiányzott az íróasztalról. 
 	- Micsoda? - kérdezte Jane Plenderleith. 
 	- Egy lap itatóspapír, mademoiselle - fordult hozzá Poirot. - A mappában legfölül tiszta, makulátlan itatóspapír volt. 
 	- ugyan már, Monsieur Poirot - vont vállat 
 	Jane. - Az emberek idınként letépik az elhasznált lapot! 
 	- De aztán mi történik vele? A papírkosárba dobják, nem? Csakhogy a papírkosárban sem 
 	volt Megnéztem. 
 	- Nyilván elızı nap kivitték - kezdte elveszíteni a türelmét Jane Plenderleith. - Azért volt tiszta az itatós, mert Barbara aznap nem írt levelet. 
 	- Ez valószínőtlen, mademoiselle. Mrs. Allent ugyanis látták aznap este lemenni a postaládához. Tehát leveleket kellett írnia. 
 	A nappaliban nem 
 	írhatta meg ıket, mert ott nem voltak íróeszközök. 
 	Az ön szobájába aligha ment be levelet írni. Akkor viszont mi történt az itatóssal, mellyel a leveleit leitatta? Igaz, elıfordul, hogy valamit a tőzbe dobnak, nem a papírkosárba, a szobájában azonban 
 	csak gázkandalló van. A nappaliban pedig nem gyújtottak tüzet az elızı nap, hisz ön azt mondta, minden készen volt, csak meg kellett gyújtania. - 
 	Szünetet tartott. - Fogas kérdés. Hiába kerestem mindenütt, a papírkosarakban, a szemétládában, sehol sem találtam használt itatóspapírt... és valami azt súgta nekem, hogy ez igen fontos. Mintha 
 	azt az itatóst valaki szándékosan vette volna ki a mappából. Vajon miért? Mert állt rajta valami, amit könnyőszerrel el lehetett volna olvasni egy tükörrel. És volt még egy különös mozzanat az íróasztallal kapcsolatban. Emlékszik nagyjából a tárgyak elrendezésére, Japp? Mappa és tintatartó középen, tolltartó baloldalt, naptár és lúdtoll jobboldalt. Eh bien ? Nem érti? A lúdtoll, emlékszik, meg is néztem, csak dísznek volt ott... sose használták. Nos? Még most sem érti? Még egyszer elmondom. Mappa középen, tolltartó baloldalt... baloldalt, Japp. Nem az a természetes, hogy a tolltartó jobboldalt áll, ahol jobb kézzel könnyebb elérni?... Kezdi már érteni, ugye? A tolltartó baloldalt... a karóra a jobb kézen... az eltüntetett itatóspapír... és amit utólag vittek be a szobába: a hamutartó a csikkekkel! Abban a szobában friss, tiszta volt a levegı, Japp. 
 	Annak a szobának az ablaka egész éjjel nyitva volt, nem csukva... És akkor megpróbáltam elképzelni. - Villámgyorsan megfordult, és szembenézett Jane-nel. -
 	Magam elé képzeltem önt, mademoiselle, amint megérkezik a taxival, kifizeti, fölszalad a lépcsın, talán azt kiabálja, „Barbara"... aztán kinyitja az ajtót, és ott találja a barátnıjét holtan, pisztollyal a kezében... természetesen a bal kezében, hiszen balkezes, ezért hatolt a golyó is baloldalt a koponyába. Az asztalon egy önnek címzett levél. Abból megtudja, mi hajszolta öngyilkosságba szegényt. Nagyon megrendítı levél lehetett... Egy fiatal, gyöngéd, boldogtalan teremtésé, akit a zsarolás öngyilkosságba hajszolt... Azt hiszem, ön abban a pillanatban döntött. Bőnhıdjön, aki ezért felelıs... kapja meg, amit érdemel! Ön fogja a pisztolyt, letörli róla az ujjlenyomatokat, aztán visszateszi a jobb kézbe. Majd fogja a levelet, és kitépi a mappából a felsı lapot, amellyel a levelet leitatták. A nappaliba siet, tüzet gyújt, és mindkettıt elégeti. 
 	Aztán felviszi a hamutartót... ezzel is felhívja a figyelmet, hogy odafönt két ember ült és beszélgetett... fölviszi a mandzsettagombról lepattant zománcdarabkát is. Ez szerencsés lelet, ön számít rá, hogy perdöntı lesz. Aztán becsukja az ablakot, és bezárja az ajtót. Senkinek nem szabad megsejtenie, hogy ön hozzányúlt valamihez a szobában. A rendırségnek mindent úgy kell találnia, ahogy van: ezért nem hív segítséget az utcából, ezért értesíti azonnal a rendırséget. Aztán folytatódik a színjáték. Ön józanul, hideg fejjel játssza a szerepét. Elıször semmit sem hajlandó mondani, de ügyesen érezteti, nem hiszi el, hogy öngyilkosság történt. Késıbb aztán készségesen Eustace ırnagy nyomára vezet bennünket... Meg kell adni, mademoiselle, igen ügyes munka volt... ügyes gyilkosság... mert az. Gyilkossági kísérlet Eustace ırnagy ellen. 
 	- Nem gyilkosság - ugrott fel Jane Plenderleith -hanem igazságszolgáltatás! Az az ember öngyilkosságba hajszolta szegény Barbarát! Azt a szelíd, gyámoltalan teremtést. Tudja, mikor kiment Indiába, beleszeretett valakibe szegényke. Csak tizenhét éves volt, a férfi meg nála jóval idısebb és nıs. Aztán Barbarának gyereke született. Bedughatta volna egy árvaházba, de ilyesmirıl hallani sem akart. Inkább elment valami isten háta mögötti helyre, és Mrs. Allennek mondta magát. Késıbb a gyerek meghalt, Barbara pedig visszajött Angliába, és beleszeretett abba a nagyképő, beképzelt tökfilkóba. Imádta Charlest, az meg önelégülten fogadta a hódolatát. Ha másmilyen ember, azt tanácsoltam volna Barbarának, mondjon el mindent, így azonban arra biztattam, hogy tartsa a száját. Hiszen rajtam kívül senki sem tudott arról a régi ügyrıl... És akkor váratlanul felbukkant az 
 	az átkozott Eustace! A többit már tudják. Rendszeresen zsarolta, de Barbara csak tegnap fogta fel, hogy Charlest is kiteszi a botránynak. Eustace-nak más sem kell, mint hogy ı feleségül menjen egy gazdag emberhez, aki retteg a botránytól! 
 	Mikor Eustace távozott a tıle kapott pénzzel, Barbara leült és végiggondolta az egészet. Aztán feljött ide, és levelet írt nekem. Szereti Charlest, közölte, és nem tud nélküle élni, de ha a javát akarja, nem lehet a felesége. A legjobb megoldást választja, írta. - Jane fölvetette a fejét. - Hát csodálkozik, hogy azt tettem, amit tettem? És képes ezt gyilkosságnak nevezni? 
 	- Mert az is: gyilkosság. - Poirot hajlíthatatlan volt. - A gyilkosság néha talán jogosnak látszik, de attól még gyilkosság marad. Ön ıszinte, józan teremtés, mademoiselle. Nézzen szembe az igazsággal. A barátnıje végül is azért halt meg, mert nem volt bátorsága élni. Lehet, hogy együtt érzünk vele. Lehet, hogy sajnáljuk. De ez nem változtat a lényegen... hogy ı volt a tettes... nem más. - Szünetet tartott. - És ön? Az az ember most börtönben ül, hosszú évekig bőnhıdik majd egyéb tetteiért. Ön valóban képes volna elıre megfontolt szándékkal megfosztani bármiféle emberi lényt az életétıl... érti, az életétıl? 
 	A lány rámeredt. Szeme elsötétült. - Nem. Igaza van. Nem volnék képes. 
 	Sarkon fordult, és kisietett a szobából. Hangosan csapódott a bejárati ajtó... 
 	Japp hosszan, nagyon hosszan füttyentett. - Nahát, a fenébe! - mondta. 
 	Poirot leült, és nyájasan rámosolygott. Jó darabig egyikük sem törte meg a csendet. 
 	- Nem öngyilkosságnak álcázott gyilkosság - 
 	szólalt meg végül Japp -, hanem gyilkosságnak beállított öngyilkosság. 
 	- Méghozzá nagyon ügyes munka. Sehol semmi túlzás. 
 	- És mi van a kézitáskával? - kérdezte Japp hirtelen. - Az hogy kerül az ügybe? 
 	- De kedves, drága barátom, hisz már megmondtam: sehogy. 
 	
 	- Akkor miért... 
 	- A golfütık miatt. A golfütık miatt, Japp. Balkezes játékos ütıi voltak. Jane Plenderleith az 
 	övéit Wentworthben tartotta. A szekrényben Barbara Allen ütıit láttuk. Nem csoda, hogy a lány, 
 	hogy úgy mondjam, halálra rémült, mikor kinyitottuk azt a szekrényt. Kis híján semmivé lett a terve. 
 	De okos teremtés, azonnal észrevette, hogy elárulta magát. Látta, hogy láttuk. 
 	Tehát a legjobbat 
 	teszi, ami abban a pillanatban eszébe jut. Megpróbálja valami másra terelni a figyelmünket. -Azaz 
 	enyém. Én... ma délelıtt hoztam magammal. 
 	Úgyhogy abban nem lehet semmi - mutat a kézi táskára. És beválik a számítása, maga már indul is a hamis nyomon. Amikor Jane Plenderleith másnap hozzálát, hogy megszabaduljon a golf ütıktıl, megint a kézitáskát használja a... hogy is mondják... az átterelı hadmővelethez? 
 	- Elterelı hadmővelethez. Úgy érti, valójában az volt a célja, hogy... 
 	- Gondolkozzék, barátom! Hol a legkönnyebb 
 	egy táska golfütıtıl megszabadulni? Elégetni nem lehet, sem berakni a szemétgyőjtıbe. Ha ottfelejti valahol, még visszaküldik. Hát kiviszi mindet a golfpályára. 
 	Otthagyja a klubházban, elıvesz 
 	pár vasütıt a saját táskájából, aztán kimegy a pályára labdaszedı nélkül. Semmi kétség, megfelelı idıközökben kettétör egy ütıt és bedobja valami sőrő bokorba, s végül eldobja az üres zsákot is. Ha valaki itt-ott törött golfütıt talál, nem fog csodálkozni. Olyat is hallottunk már, hogy egy-egy játékos dühében minden ütıjét eltörte és elhajította! Mi tagadás, ez ilyen játék! De közben eszébe jut, hogy az eljárása még így is feltőnhet valakinek, tehát látványosan bedobja a tóba azt a hasznos elterelı hadmőveleti tárgyat, a kézitáskát. Ez hát „A Kis Táska Rejtélyének" valódi megfejtése, drága barátom. 
 	Japp néhány percig szótlanul nézett a barátjára. Aztán fölállt, és a vállára csapott. - Nem is rossz egy ilyen vén csatalótól! - nevette el magát. - 
 	Szavamra, magáé a babér. Jöjjön, megebédelünk valahol, jó? 
 	- Szívesen, drága barátom, de babért nem kérek. Inkább omelette awc champignons, blan-quette de veau meg petits pois a la frangaise legyen a menü, s utána egy baba au rhum. 
 	- Vezessen! - mondta Japp. 

 	
 	A hihetetlen betörés 
 	
 	ELSİ FEJEZET 
 	
 	Amíg az inas körbevitte a felfujtat, Lord Mayfield bizalmasan jobboldali szomszédjához, Lady Júlia Carringtonhoz hajolt. Tökéletes házigazda hírében állt, s mindent elkövetett, hogy méltó legyen a hírnevére. Bár nem nısült meg, mindig elbővölıen kedves volt a nıkkel. 
 	Lady Júlia Carrington negyvenéves, magas, fekete hajú, élénk teremtés volt, igen sovány, de nagyon szép. Különösen a keze és lába volt gyönyörő. Kapkodó, nyugtalan modora csupa ideg asszonyra vallott. 
 	A kerek asztalnál nagyjából vele szemben ült férje, Sir George Carrington repülı tábornagy. Sir George a haditengerészetnél kezdte pályafutását, s azóta is megırizte a haditengerészek nyílt, fesztelen modorát. Nevetve évıdött a házigazda másik oldalán ülı szép Mrs. Vanderlynnel. 
 	
 	A szerfelett csinos, szıke Mrs. Vanderlyn némi kellemes, korántsem zavaró amerikai akcentussal beszélt. 
 	Sir George Carrington másik oldalán Mrs. Macatta országgyőlési képviselını foglalt helyet, a lakásügyi meg gyermekegészségügyi kérdések megfellebbezhetetlen szakértıje, aki örökösen kurta, parancsoló mondatokban beszélt, és minden tekintetben elég nyomasztó jelenség volt. így talán nem is csoda, hogy a repülı tábornagy szívesebben társalgótt jobb oldali szomszédjával. 
 	Mrs. Macatta, aki mindig és mindenhol csak a munkájáról beszélt, bal oldali szomszédjának, az ifjú Reggie Carringtonnak ontotta a tımondatos információk özönét kedves témáiról. 
 	A huszonegy éves Reggie Carringtont egy cseppet sem érdekelte sem a lakáskérdés, sem a gyermekegészségügy, sem semmiféle politikai téma. - Hát ez rémes! - vagy - Tökéletesen igaza van - mondta néha, s szemmel láthatólag máshol járt az esze. Mr. Carlile, Lord Mayfield magántitkára az ifjú Reggie és édesanyja között ült. Az intelligens, tartózkodó modorú, sápadt, cvikkeres fiatalember keveset beszélt, de mindig készen állt arra, hogy továbblendítse az elakadó társalgást. Amikor észrevette, hogy Reggie Carrington már alig tudja elnyomni az ásítást, elırehajolt, és ügyes kérdést tett fel Mrs. Macatta 
 	„Egészséges gyermekekért" programjával kapcsolatban. 
 	Az asztal körül a fıkomornyik és két inas jöttment hangtalanul a tompa, borostyánszín fényben: körülhordták a tálat, teletöltötték a borospoharakat. 
 	Lord Mayfield igen sokat fizetett a szakácsának, és valódi borszakértı hírében állt. 
 	A kerek asztalnál is azonnal látni lehetett, ki a házigazda. Az asztalfı nyilvánvalóan ott van, ahol a magas, széles vállú, sőrő ısz hajú, egyenes és markáns orrú, kissé elıreugró állú Lord Mayfield ül. Ez az arc szinte kínálkozott a karikatúrára. Mint Sir Charles McLaughlin, Lord Mayfield nemcsak fényes politikai pályát futott be, hanem egy óriási gépipari vállalatot is vezetett. Elsırangú mérnök volt. A fınemesi címet egy évvel korábban kapta meg, s ugyanakkor nevezték ki az ország elsı fegyverkezési miniszteréül, az újonnan létrehozott minisztérium élére. 
 	A felszolgálók az imént behozták a desszertet, kitöltötték az elsı pohár portóit. Lady Júlia most 
 	elkapta Mrs. Vanderlyn pillantását, és fölállt. A három hölgy kiment a szobából. 
 	Megint körbejárt a portói, és Lord Mayfield futólag megemlítette a fácánokat. 
 	Vagy öt percig vadászatról folyt a szó. 
 	- Gondolom, inkább átmennél a többiekhez a 
 	szalonba, Reggie fiam - mondta végül Sir George. 
 	- Lord Mayfield nyilván megbocsátja. 
 	- Köszönöm, Lord Mayfield - kapcsolt a fiú 
 	azonnal -, akkor talán megyek is. 
 	- Elnézését kérem, Lord Mayfield - szólalt meg halkan Mr. Carlile -, még át kell néznem néhány elıterjesztést meg egyéb iratot... 
 	Lord Mayfield bólintott. A két fiatalember kiment a szobából. Az inasok már korábban távoztak. A fegyverkezési miniszter és a repülı tábornagy egyedül maradt. 
 	- Nos - szólalt meg Carrington pár perc múlva -, rendben van? 
 	- Tökéletesen! Egyetlen európai országban sincs semmi, ami ennek az új bombázónak a 
 	nyomába érhetne. 
 	- Leköröztük mindet, ugye? Gondoltam. 
 	- Miénk a légi fölény - jelentette ki Lord Mayfield határozottan. 
 	- Ideje volt! - sóhajtott fel Sir George Carrington. - Tudod, Charles, nehéz idıszak van mögöttünk. Egész Európa egy nagy lıporos hordó. És mi nem voltunk felkészülve, az ördögbe is. Épp 
 	hogy megúsztuk. S még most sem vagyunk egyenesben, akárhogy ráhajtunk a megépítésnél. 
 	- Azért megvannak az elınyei is annak, hogy késın kaptunk észbe, George - dünnyögte Lord Mayfield. - Az európai hadifelszerelés nagy része máris elavult... az országok meg közben a csıd szélére sodródtak. 
 	- 
 	Szerintem ez nem jelent semmit - állapította meg Sir George komoran. - Örökösen azt hallani, hogy ez meg az az ország csıdbe jutott! De azért minden megy tovább. Én egy szót sem értek 
 	ezekbıl a pénzügyekbıl. 
 	Lord Mayfieldnek megvillant a szeme. Sir George Carrington igazi régi vágású 
 	„derék, becsületes vén tengeri medve". De akadnak, akik szerint csak megjátssza. 
 	Carrington témát váltott. - Vonzó nı ez a Mrs. Vanderlyn, igaz? - jegyezte meg túlságosan is hanyagul. 
 	- Szeretnéd tudni, mit keres itt? - nézett rá Mayfield derősen. 
 	- ugyan, szó sincs róla - jött kissé zavarba Carrington. 
 	- Dehogy nincs! Engem ne akarj átejteni, George. Kicsit megijedtél, hogy én vagyok a legújabb áldozata! 
 	- Be kell vallanom - mondta Carrington vontatottan -, elég különösnek találtam, hogy itt van... 
 	szóval, épp ezen a hétvégén. 
 	- A keselyők a tetem köré győlnek - bólintott Lord Mayfield. - Márpedig nekünk itt jó kis tetemünkvan, Mrs. Vanderlynt pedig bízvást nevezhetjük a fıkeselyőnek. 
 	- Tudsz valamit errıl a nırıl? - csapott le rá a repülı tábornagy. 
 	Lord Mayfield levágta a szivarja végét, és körülményesen rágyújtott. - Hogy mit tudok Mrs. Vanderlynrıl? - hajtotta hátra a fejét. - Tudom, hogy amerikai állampolgár - kezdte lassan, megrágva minden szót. - Tudom, hogy volt három férje, egy olasz, egy német meg egy orosz, következésképp három országban tett szert hasznos „kapcsolatokra"... azt hiszem, így szokták nevezni ıket. Tudom, hogy igen drága toaletteket és fényőzı életmódot engedhet meg magának, azt viszont némi homály fedi, hogy mibıl. 
 	- Látom, Charles - dünnyögte Sir George Carrington vigyorogva -, a kémeid nem fecsérelték az idejüket. 
 	- Tudom azt is - folytatta Lord Mayfield -, hogy Mrs. Vanderlyn nemcsak ellenállhatatlanul vonzó, hanem kitőnıen tud hallgatni is, és elbővölı érdeklıdést tanúsít az „üzleti ügynek" minısülı témák iránt. Vagyis egy férfi abban a boldogító tudatban számolhat be neki a munkájáról, hogy 
 	lebilincselıen érdekesnek találják! Nem egy sokat ígérı karrier sínylette meg, hogy a fiatal tiszt túlságosan igyekezett érdekessé tenni magát, s egy 
 	kicsivel többet mondott el Mrs. Vanderlynnek a kelleténél. A hölgy, akinek legtöbb barátja amúgy is a hadseregben szolgál, tavaly télen ráadásul olyan grófságba járt vadászni, amely egyik legnagyobb fegyvergyárunk közelében van, és nem 
 	csak a vadásztársaság tagjai közt szerzett új barátokat. Egy szó, mint száz, Mrs. Vanderlynnek igen 
 	jó hasznát veszi... - szivarjával kört írt a levegıbe 
 	- inkább nem mondom meg, kicsoda! Maradjunk annyiban, hogy egy európai nagyhatalom... vagy talán több is. 
 	- Óriási kı esett le a szívemrıl, Charles - sóhajtott mélyet Carrington. 
 	- Azt hitted, a szirén hálójába estem? Édes öregem! Mrs. Vanderlyn módszereinek a magam fajta óvatos duhaj már nem dıl be. Aztán meg, ahogy mondani szokták, felette is eljárt az idı. 
 	A zöldfülő tisztecskék nem veszik észre. De én ötvenhat éves vagyok, barátom. Négy év se kell, és alighanem ronda öregember leszek, aki vonakodó elsı balosok után lohol. 
 	- Belátom, szamár voltam - mentegetızött 
 	Carrington -, csak kicsit furcsának találtam... 
 	- Furcsának találtad, hogy itt van egy meghitt családi összejövetelen épp akkor, amikor te meg én nem hivatalos megbeszélést tartunk egy felfedezésrıl, mely valószínőleg új megvilágításba helyezi majd a légvédelem teljes problémakörét? 
 	Sir George Carrington bólintott. 
 	- Éppen errıl van szó - mosolygott Lord Mayfield. - Ez a csalétek. 
 	- A csalétek? 
 	- Tudod, George, ahogy a filmekben szokták 
 	mondani, nincs bizonyítékunk ellene. Márpedig szükségünk volna rá! így is jóval többet megúszott a kelleténél. Csakhogy igen óvatos... átkozottul óvatos. Tudjuk, miben mesterkedik, de képtelenek vagyunk rábizonyítani. Valami nagy fogással kellett kísértésbe hoznunk. 
 	- Vagyis az új bombázó gyártási leírásával? 
 	- Pontosan. Olyan nagy fogásnak kell lennie, amelyért érdemes kockázatot vállalnia, érdemes színt vallania. Akkor aztán... elkapjuk. 
 	- Hát... - dörmögte Sir George - így már rendben van. És ha mégsem vállalja a kockázatot? 
 	- Az sajnálatos lenne - mondta Lord Mayfield. 
 	- De azt hiszem, vállalni fogja - tette hozzá. - 
 	Menjünk át a hölgyekhez a szalonba! - állt fel. - 
 	Nem foszthatjuk meg a feleségedet a bridzspartijától. 
 	- Az ördögbe, Júlia túlságosan odavan a bridzsért. Egy vagyont fizet rá. Nem engedheti meg magának, hogy ilyen nagy tétekben játsszon, már megmondtam neki. Csak az a baj, hogy született hazardır. - Megkerülte az asztalt. - Remélem, Charles, beválik a terved - indult a házigazdával kifelé. 
 	
 	MÁSODIK FEJEZET 
 	
 	A szalonban ezalatt többször is elakadt a beszélgetés. Mrs. Vanderlyn nıtársaságban sose volt elemében. Elbővölıen odaadó, megértı modorát, mely az erısebb nem tagjaira mindig megtette a hatását, a nık valamilyen okból nem méltányolták. Lady Júlia mindig vagy nagyon kellemesen, vagy nagyon kellemetlenül viselkedett. Ezúttal Mrs. Vanderlynt ellenszenvesnek, Mrs. 
 	Macattát unalmasnak találta, és esze ágában sem volt eltitkolni a véleményét. A beszélgetés akadozott, és ha Mrs. Macatta nincs ott, valószínőleg el is akad. 
 	A képviselını azonban rendkívül céltudatos hölgy volt. Mrs. Vanderlynre kezdettıl fogva ügyet sem vetett, mert mihaszna élısködınek tartotta, Lady Júliának azonban megpróbálta felkelteni az érdeklıdését a küszöbönálló jótékonysági összejövetel iránt, amelyet ı szervezett. Lady Júlia kitérı válaszokat adott, elnyomott egy-egy ásítást, és gondolataiba merült. Miért nem jön már Charles és George? A férfiak olyan utálatosak. Mindjobban elmerült gondolataiba és problémáiba, s egyre felületesebben válaszolgatott. 
 	Mikor a férfiak végre beléptek a szobába, a három nı szótlanul ült. 
 	Júlia betegnek látszik - gondolta Lord Mayfield. - Ez az asszony csupa ideg. - 
 	De hangosan csak ennyit mondott: - Mit szólnának egy játszma bridzshez? 
 	Lady Júlia egy csapásra felderült. A bridzs volt az élete. 
 	Ebben a pillanatban megérkezett Reggie Carrington is. Lady Júlia, Mrs. 
 	Vanderlyn, Sir George és Reggie leült a kártyaasztalhoz. Lord Mayfield Mrs. 
 	Macattát szórakoztatta. 
 	Két robber után Sir George tüntetıen a kandallópárkányon álló órára nézett. - 
 	Már nem érdemes belefogni egy újba - jegyezte meg. 
 	- Hiszen még alig van háromnegyed tizenegy - 
 	
 	bosszankodott Lady Júlia. - Csak egy rövidet. 
 	- Olyan nincs, drágám - válaszolta Sir George barátságosan. - Különben is, Charlesnak meg nekem még dolgoznunk kell. 
 	- Ez nagyon jelentıségteljesen hangzik - duruzsolta Mrs. Vanderlyn. - Úgy látom, maguk bölcs férfiak ott a hatalom csúcsain sose pihennek. 
 	- Nekünk nem negyvennyolc órás a munkahetünk - mondta Sir George. 
 	- Tudja, szégyellem is, hogy ilyen bárdolatlan amerikai vagyok - suttogta Mrs. Vanderlyn -, de engem annyira felvillanyoz, ha olyan emberekkel találkozom, akik a kezükben tartják hazájuk sorsát. Ezt ön nyilván gyerekes dolognak találja, Sir George. 
 	- Drága Mrs. Vanderlyn, sose fordulna meg a fejemben olyasmi, hogy maga „bárdolatlan" vagy 
 	„gyerekes" - mosolygott a szemébe Sir George. 
 	A hangjában mintha lett volna egy árnyalatnyi irónia, ami nem kerülte el az asszony figyelmét. 
 	- Sajnálom, hogy befejeztük, maga kitőnı partner - fordult gyorsan Reggie-hez. 
 	- Szenzációs 
 	volt az a négyes szanzaduja - mosolygott rá elbővölıen. 
 	- Csak a szerencsének köszönhetı, hogy bejött 
 	- motyogta Reggie boldogan és pirulva. 
 	- Szó sincs róla, maga briliánsan következtetett. Pontosan kiszámította a licitbıl, melyik kártya 
 	hol van, és annak megfelelıen játszott. Komolyan mondom, lenyőgözı volt. 
 	Lady Júlia hirtelen fölállt. - Ez a nı aztán nem válogat az eszközökben - 
 	gondolta utálkozva. Az- 
 	tán a fiára nézett, és megenyhült a tekintete. Ez elhitte, az utolsó szóig. 
 	Milyen esendıen fiatal! Csak úgy sugárzik róla a boldogság. Olyan hihetetlenül naiv. Nem csoda, hogy örökösen bajba kerül. Hisz annyira megbízik mindenkiben. 
 	Túlságosan jóhiszemő, ez a baj. George egyáltalán nem érti meg. A férfiakban szikrányi együttérzés sincs. Elfelejtik, hogy ık is voltak fiatalok. George borzasztóan szigorú Reggie-hez. 
 	Mrs. Macatta is fölállt. Mindenki mindenkinek jó éjszakát kívánt. 
 	A három hölgy távozott. Lord Mayfield töltött Sir George-nak, aztán magának. 
 	- 
 	Készítse ki a dossziékat és a teljes dokumentációt, Carlile - nézett föl, amikor Mr. Carlile megjelent az ajtóban. - A tervrajzokat és másolatokat is. A repülı tábornagy meg én azonnal megyünk. 
 	Csak járunk egyet odakint, ugye, George? Már nem esik. 
 	Mr. Carlile megfordult, hogy távozzon, s bocsánatkérést mormolt, mert kis híján nekiment Mrs. Vanderlynnek. 
 	-A könyvem... - duruzsolta a hölgy feléjük tartva -, amit vacsora elıtt olvastam... 
 	Reggie már ugrott is. - Ez az? - emelt föl egy könyvet. - Itt a kanapén? 
 	- Igen. Nagyon köszönöm - mosolygott bájosan Mrs. Vanderlyn, ismét jó éjszakát kívánt, és távozott. 
 	- Gyönyörő este van - nyitotta ki az egyik francia ablakot Sir George. - Jó ötlet, hogy járjunk egyet. 
 	- Akkor jó éjszakát, uram - köszönt el Reggie. 
 	- Fölballagok, lefekszem. 
 	- 
 	Jó éjszakát, fiam - mondta Lord Mayfield. 
 	Reggie távozott a detektívregénnyel, amelybe aznap este fogott bele. 
 	Lord Mayfield és Sir George kilépett a teraszra. Gyönyörő este volt, a tiszta égbolt telehintve csillagokkal. 
 	- Te jó ég, ez a nı aztán nem sajnálja a parfümöt - vett mély lélegzetet Sir George. 
 	- De legalább nem valami pacsulit használ - 
 	nevette el magát Lord Mayfield. - Az a gyanúm, drágább illatszert nemigen találsz. 
 	- Gondolom, ez is valami - húzta el a száját Sir George. 
 	- De mennyire! Szerintem az a nı, aki olcsó parfümtıl szaglik, súlyos emberiségellenes bőntettet követ el. 
 	- Csodálatos, hogy kitisztult - nézett fel az égre Sir George. - Mikor a vacsoránál ültünk, hallottam, hogy zuhog. 
 	A két férfi ráérısen ballagott végig a teraszon, amely végigfutott a ház mentén. Elıtte kissé lejtett a föld, és pompás kilátást nyújtott a lankás sussexi tájra. 
 	Sir George szivarra gyújtott. - Ami pedig azt az ötvözetet illeti... - fogott hozzá. 
 	Rátértek a technológiai részletekre. 
 	- 
 	Hát akkor lássunk hozzá - sóhajtott fel Lord Mayfield, mikor ötödször közeledtek a terasz távolabbi végéhez. 
 	- 
 	Igen, sok még a tennivalónk. 
 	Megfordultak. 
 	- Oda nézz! - kiáltott fel meglepetten Lord Mayfield. - Láttad? 
 	- Mit? - kérdezte Sir George. 
 	- Mintha valaki kilépett volna a dolgozószobám franciaablakán, és átosont volna a teraszon. 
 	- Ostobaság, öregem. Semmit sem láttam. 
 	- De én láttam... legalábbis azt hiszem. 
 	- Becsapott a szemed. Épp akkor néztem vé- 
 	gig a teraszon, és ha lett volna ott valami, biztos észreveszem. Nemigen van olyasmi, amit én meg ne látnék... bár az újságot csak kartávolságból tudom elolvasni. 
 	- Ebben lekörözlek, George - kuncogott Lord Mayfield. - Én szemüveg nélkül olvasok. 
 	- Csak éppen nem mindig ismered meg azt, 
 	aki a másik oldalon ül a Házban. Vagy a monoklidat csak ijesztgetésnek szánod? 
 	Nevetve léptek be Lord Mayfield dolgozószobájába a nyitott franciaablakon. 
 	Mr. Carlile a páncélszekrény mellett állva papírokat rakosgatott egy dossziéban. 
 	- Elkészült, Carlile? 
 	- Igen, Lord Mayfield, az iratok mind ott vannak az íróasztalán. 
 	Az impozáns mahagóni íróasztal rézsútosan állt az ablak melletti sarokban. 
 	Lord Mayfield melléje lépett, és hozzálátott, hogy rendezze az odakészített dokumentumokat. 
 	- Gyönyörő éjszaka van - mondta Sir George. 
 	- Csakugyan - helyeselt Mr. Carlile. - Érdekes, hogy kitisztult az ég az esı után. - Eltette a dossziét. - Szüksége lesz még rám ma este, Lord Mayfield? - kérdezte. 
 	- Nem hiszem, Carlile. Ezeket majd elzárom 
 	magam. Valószínőleg késın végzünk. Maga menjen csak, feküdjön le. 
 	- Köszönöm. Jó éjszakát, Lord Mayfield. Jó 
 	éjszakát, Sir George. 
 	- Jó éjszakát, Carlile. 
 	- Egy pillanat, Carlile - szólt Lord Mayfield éles hangon a távozni készülı titkár után. - A legfontosabb anyagról megfeledkezett. 
 	- Tessék, Lord Mayfield? 
 	- A bombázó tervrajzairól, ember. 
 	- Ott vannak legfölül, uram - meredt rá a titkár. 
 	- Itt nincs semmi ilyesmi. 
 	- De hát most tettem oda. 
 	- Tessék, nézze meg a saját szemével. 
 	A fiatalember meghökkent arccal sietett az íróasztalhoz. Odalépett Lord Mayfield mellé. A miniszter kissé türelmetlenül mutatott a papírhalomra az asztalon. Carlile egyre rémültebb arccal lapozta át az iratokat. 
 	
 	- Na ugye, nincsenek ott. 
 	- De hát ez... ez hihetetlen - dadogta a titkár. 
 	- Három perce sincs, hogy idetettem ıket. 
 	- Nyilván eltévesztette - mondta Lord Mayfield barátságosan. - Ott kell lenniük a páncélszekrényben. 
 	- Nem tudom elképzelni... biztos vagyok benne, hogy kiraktam ıket! 
 	Lord Mayfield odasietett mellé a nyitott páncélszekrényhez. Sir George is odament. Pár perc is elég volt, hogy meggyızıdjenek róla: a bombázó tervrajzai nincsenek ott. 
 	A három férfi elképedve, tanácstalanul ment vissza az íróasztalhoz, hogy még egyszer átnézze az iratokat. 
 	- Jézusom! - mondta Mayfield. - Eltőntek! 
 	- De hát ez képtelenség! - kiáltott fel Mr. Carlile. 
 	- Ki járt ebben a szobában? - csattant fel a miniszter. 
 	- Senki. A világon senki. 
 	- Ide figyeljen, Carlile, azok a papírok nem párologhattak el. Valaki elvitte ıket. Járt itt Mrs. Vanderlyn? 
 	- Mrs. Vanderlyn? Dehogy, uram. 
 	- Ezt megerısítem - szimatolt a levegıbe Carrington. - Ha itt járt volna, éreznénk, Mármint a parfümjét. 
 	- Senki sem járt itt - hajtogatta Carlile. - Egyszerően nem értem. 
 	- Ide figyeljen, Carlile - mondta Lord Mayfield. 
 	- Szedje össze magát. Ennek a végére kell járnunk. Egészen biztos benne, hogy a tervrajzok ott voltak a páncélszekrényben? 
 	- Esküdni mernék rá. 
 	- Látta ıket? Nem csak feltételezte, hogy ott vannak a többi dokumentum között? 
 	- Nem, Lord Mayfield. Láttam ıket. És odatettem az íróasztalra, a többinek a tetejére. 
 	- És azt mondja, azóta senki sem tette be a lábát ebbe a szobába. Maga kiment innen? 
 	- Nem... legalábbis... de igen. 
 	- Aha! - kiáltott fel Sir George. - Alakul a dolog! 
 	- Hogy a fenébe... - csattant fel Lord Mayfield. 
 	- Normális körülmények között - szakította félbe Carlile - eszembe sem jutott volna elhagyni a szobát, mikor fontos iratok hevernek mindenütt, de amint azt a nıi sikolyt meghallottam... 
 	- Nıi sikolyt? - kiáltott fel Lord Mayfield csodálkozva. 
 	- Igen, Lord Mayfield. El sem tudom mondani, mennyire meglepett. Épp akkor készítettem ide az asztalra az iratokat, mikor meghallottam, és természetesen azonnal kirohantam az elıcsarnokba. 
 	- Ki sikoltott? 
 	- Mrs. Vanderlyn francia szobalánya. A lépcsın állt, sápadtan és nagyon feldúltan, s egész testében reszketett. Azt mondta, kísértetet látott. 
 	- Kísértetet? 
 	- Igen, egy magas, fehér ruhás nıt, aki hangtalanul mozgott, és a levegıben lebegett. 
 	- Micsoda nevetséges mese! 
 	- Én is ezt mondtam neki, Lord Mayfield. Meg kell adni, látszott rajta, hogy nagyon szégyelli magát. Aztán fölment, én pedig visszajöttem ide. 
 	- Mennyi ideje ennek? 
 	- Egy-két perccel azelıtt történt, hogy ön bejött Sir George-dzsal. 
 	- És maga mennyi ideig volt odakint? 
 	A titkár töprengett. - Két percig... legfeljebb. 
 	
 	- Az elég - nyögött fel Lord Mayfield. - George 
 	- ragadta meg a barátja karját -, az az árnyék, amit láttam elosonni ettıl az ablaktól... Az volt az! 
 	Alighogy Carlile kiment, beugrott ide, fölmarkolta a papírokat és meglépett. 
 	- Ronda ügy - mondta Sir George. - Szép kis kutyaszorítóban vagyunk, Charles. Most mi a fenéhez kezdjünk? 
 	
 HARMADIK FEJEZET 

 	- Legalább próbáld meg, Charles! 
 	A két férfi Lord Mayfield dolgozószobájában ült. Sir George már fél órája unszolta barátját, hogy járjon el az ı tanácsa szerint. 
 	Lord Mayfield eleinte makacsul tiltakozott, de lassan beadta a derekát. 
 	- Ne légy már ilyen átkozottul konok, Charles! 
 	- Minek belerángatni egy istenverte külföldit, akirıl a világon semmit sem tudunk? - habozott Lord Mayfield. 
 	- Én történetesen elég sokat tudok róla. Az a fickó szenzációs. 
 	- Ne mondd! 
 	- Ide figyelj, Charles. Ez is egy lehetıség! Ebben az ügyben a legfontosabb a diszkréció. Ha a dolog kiszivárog... 
 	- Mármint amikor kiszivárog! 
 	- Az nem olyan biztos. Ez az ember, ez az Hercule Poirot... 
 	- Majd idejön, és elıvarázsolja a tervrajzokat, mint a bővész a nyulat a cilinderbıl, ugye? 
 	- Ki fogja deríteni az igazságot. Nekünk pedig az kell. Nézd, Charles, én vállalom a felelısséget. 
 	- Nem bánom, tedd, amit jónak látsz - mondta Lord Mayfield habozva -, de föl nem foghatom, mit tehet az az ember... 
 	- Telefonálok neki - vette föl a kagylót Sir George -, most rögtön. 
 	- Nyilván ágyban van már. 
 	- Hát majd fölkel. A fenébe, Charles, nem hagyhatod, hogy az a nı megússza. 
 	- Mármint Mrs. Vanderlyn? 
 	- Persze. Gondolom, nincs kétséged afelıl, 
 	hogy az ı keze van a dologban. 
 	- Nincs. A saját fegyveremet fordította ellenem, méghozzá bravúrosan. Nem szívesen vallom be, George, hogy egy asszony túljárt az eszünkön. Ez ellentmond a józan észnek. De megtörtént. Semmit sem leszünk képesek rábizonyítani, pedig mindketten tudjuk, hogy a szálak az ı kezében futnak össze. 
 	- Rémesek a nık - jelentette ki Carrington 
 	mély meggyızıdéssel. 
 	- A fene egye meg, semmi látható kapcsolata sincs az üggyel! Hiába vagyunk meggyızıdve 
 	róla, hogy ı vette rá a lányt arra a sikítozós trükkre, meg hogy az odakint settenkedı férfi a bőntársa volt, bizonyítani nem tudjuk, az ördögbe is. 
 	- Talán Hercule Poirot-nak sikerül. 
 	- Az ég szerelmére, George - nevette el magát Lord Mayfield -, azt hittem, önérzetesebb angol vagy, semhogy egy franciába helyezd a bizalmadat, akármilyen agyafúrt az illetı. 
 	- Még csak nem is francia, hanem belga - 
 	vallotta be kissé szégyenkezve Sir George. 
 	- Nem bánom, hívd ide a belgádat. Hadd próbáljon szerencsét. Lefogadom, ezzel az üggyel ı 
 	se fog többre menni nálunk. 
 	
 	Sir George nem válaszolt. A telefon felé nyúlt. 
 	
 NEGYEDIK FEJEZET 

 	Hercule Poirot kissé hunyorogva nézett egyik férfiról a másikra. Finoman elnyomott egy ásítást. Hajnali fél három volt. Legmélyebb álmából ébresztették föl, és éjnek évadján lóhalálában idehozták egy hatalmas Rolls-Royce-on. Aztán végighallgatta a két férfi beszámolóját. Épp most jutottak a történet végére. 
 	- 
 	Ezek a tények, Monsieur Poirot - mondta 
 	Lord Mayfield. Hátradılt a székében, és tempósan szemére illesztette a monokliját. Azon át vizsgálgatta Poirot-t okos, világoskék szemével. De nem 
 	csak okos volt a szeme, hanem szkeptikus is, semmi kétség. 
 	Poirot futó pillantást vetett Sir George Carringtonra, aki szinte gyermeki bizalommal hajolt elıre a székében. - Igen, most már ismerem a tényeket - mondta megfontoltan. - A szobalány sikolt, a titkár kimegy, a névtelen leskelıdı bejön, felkapja az iratokat és távozik. A tények... semmi kétség, kiválóan megfelelnek. 
 	Lord Mayfield szemmel láthatólag felfigyelt az utolsó szavakra. Kissé kihúzta magát, szemébıl kiesett a monokli. Hirtelen támadt éberséggel nézett a detektívre. - Tessék, Monsieur Poirot? 
 	- 
 	Azt mondtam, Lord Mayfield, hogy a tények 
 	kiválóan megfelelnek... a tolvaj céljainak. Egyébként biztos benne, hogy egy férfit látott? 
 	- Azt nem tudnám megmondani - rázta a fejét Lord Mayfield. - Épp csak... egy árnyék volt. Az igazat megvallva nem is mertem volna megesküdni rá, hogy egyáltalán láttam valakit. 
 	- És ön, Sir George? - nézett most a repülı tábornagyra Poirot. - Ön meg tudná mondani, hogy férfi volt, vagy nı? 
 	- 
 	Én a magam részérıl nem láttam senkit. 
 	Poirot töprengve bólintott. Aztán váratlanul fölpattant, és odament az íróasztalhoz. 
 	- Biztosíthatom önt, hogy a tervrajzok nincsenek ott - jegyezte meg Lord Mayfield. - Fél tucatszor átnéztük azokat a papírokat mind a hárman. 
 	- Mind a hárman? Úgy érti, hogy a titkára is? 
 	- Igen, Carlile is. 
 	- Mondja, Lord Mayfield - fordult meg Poirot hirtelen -, melyik papír volt legfölül, amikor ön az íróasztalhoz ment? 
 	Mayfield homlokát ráncolva töprengett. - Lássuk csak... igen, valami jelentéstervezet volt légvédelmünk helyzetérıl. 
 	Poirot fölkapott egy iratot, és odavitte hozzá. 
 	- 
 	Ez az, Lord Mayfield? 
 	Lord Mayfield elvette, és belepillantott. - Igen. 
 	- 
 	Ön észrevette ezt az iratot az asztalon? - vitte oda Poirot a papírt Carringtonhoz. 
 	Sir Charles elvette, messze tartotta magától, aztán föltette a cvikkerét. - 
 	Igen. Én is átnéztem mindet, Carlile-lal és Mayfielddel együtt. Ez volt legfölül. 
 	Poirot elgondolkozva bólintott. Visszatette a lapot az íróasztalra. 
 	- 
 	Ha van még kérdése... - nézett rá Mayfield 
 	kissé értetlenül. 
 	- Hogyne, természetesen van még egy kérdés. 
 	Carlile. Carlile a kérdés! 
 	- Carlile minden gyanún felül áll, Monsieur Poirot! - csattant fel Lord Mayfield. - Kilenc éve a 
 	magántitkárom. Betekinthet minden bizalmas iratomba, és szeretném felhívni a figyelmét, hogy 
 	
 	könnyőszerrel másolatot készíthetett volna a tervrajzokról, feljegyzéseket a gyártási leírásról, és sose derült volna ki. 
 	- Ez méltánylandó szempont - mondta Poirot. 
 	- Ha ı a bőnös, fölösleges lett volna megrendeznie egy otromba betörést. 
 	- Különben is -jelentette ki Lord Mayfield -, én megbízom Carlile-ban. Kezeskedem érte. 
 	- Carlile-lal minden rendben van - közölte Carrington mogorván. 
 	- Ezzel a Mrs. Vanderlynnel pedig - tárta szét a karját Poirot kecsesen - semmi sincs rendben, ugye? 
 	- De nincs ám - mondta Sir George. 
 	- Azt hiszem, Monsieur Poirot - mondta Lord Mayfield megfontoltabban -, nem kétséges Mrs. 
 	Vanderlyn... hogy is mondjam... tevékenységi köre. Erre vonatkozólag a külügyminisztérium értékesebb adatokkal szolgálhat önnek. 
 	- A szobalány pedig önök szerint együttmőködik az asszonyával? 
 	- Kétség sem fér hozzá - vágta rá Sir George. 
 	- Ésszerő feltételezésnek látszik - közölte Lord Mayfield óvatosabban. 
 	Csönd lett. Poirot felsóhajtott, és szórakozottan átrendezett egy-két tárgyat a tıle jobbra álló asztalon. - Úgy vélem, ezek az iratok pénzt jelentenek. 
 	Vagyis az ellopott dokumentumok nagy összeget érnek. 
 	- 
 	Igen... ha bizonyos kezekbe jutnak. 
 	- 
 	Például? 
 	Sir George megemlített két európai nagyhatalmat. 
 	Poirot bólintott. - Errıl a tényrıl vélhetıleg bárki tudhat, ugye? 
 	- Mrs. Vanderlyn kétségtelenül tud róla. 
 	- Azt kérdeztem, bárki ? 
 	- Gondolom, igen. 
 	- Minimális intelligenciával bárki felismerhette a tervrajzok készpénzben kifejezhetı értékét? 
 	- Igen, de hát Monsieur Poirot... - Lord Mayfield láthatóan feszengett. 
 	- Csak számba veszem a lehetıségeket - emelte föl a kezét Poirot. 
 	Megint fölpattant, fürgén kilépett a franciaablakon, és zseblámpával szemügyre vette a pázsit szélét a terasz túlsó oldalán. 
 	A két férfi nézte. 
 	- Mondja, Lord Mayfield - kérdezte Poirot, amikor visszajött és leült -, ezt a sötétben lopódzó 
 	gonosztevıt ön nem kerestette? 
 	- A kert végében kijuthatott egy forgalmas autó- 
 	útra - vont vállat Lord Mayfield. - Ha ott várt rá egy kocsi, rövidesen bottal üthettük volna a nyomát. 
 	- De hát a rendırség... a járırök... 
 	- Valamirıl megfeledkezik, Monsieur Poirot - szólt közbe Sir George. - Nem kockáztathatjuk a nyilvánosságot. Ha kiszivárogna, hogy ezeket a tervrajzokat ellopták, az a pártra nézve katasztrófát jelentene. 
 	- Ó, persze - mondta Poirot. - Szem elıtt kell tartania la politique-ot A legnagyobb diszkrécióval kell eljárni. Hát inkább értem küldenek. Talán 
 	így egyszerőbb is. 
 	- Számít rá, hogy eredményre jut, Monsieur 
 	Poirot? - Lord Mayfield mintha nem főzött volna nagy reményeket a dologhoz. 
 	- Miért ne? - vont vállat a kis ember. - Csak alaposan végig kell gondolni... töprengeni rajta... Most pedig szeretnék Mr. 
 	Carlile-lal beszélni - 
 	közölte pillanatnyi szünet után. 
 	- Természetesen - állt fel Lord Mayfield. - Megkértem, hogy maradjon fönn. Itt kell lennie a közelben. - Kiment a szobából. 
 	- Eh bien - nézett Sir George-ra Poirot. - Mi is van azzal az emberrel a teraszon? 
 	- DrágaMonsieur Poirot, ne engem kérdezzen! 
 	Én nem láttam ıt, nem tudom leírni. 
 	- Ezt már mondta. De nemcsak errıl van szó, ugye? - hajolt elıre Poirot. 
 	- Hogy érti ezt? - csattant fel Sir Charles. 
 	- Hogyan is fogalmazzam meg? Az ön kételkedése ennél mélyebb. 
 	Sir George belefogott valamibe, aztán elakadt. 
 	-Mondja csak - biztatta Poirot. - Mondja el! Mindketten ott állnak a terasz végén. Lord Mayfield látja, hogy egy árny kisurran a franciaablakon, és átoson a füvön. Ön miért nem látja azt az árnyat? 
 	- Fején találta a szöget, Monsieur Poirot - meredt rá Carrington. - Ez azóta sem fér a fejembe. 
 	Tudja, esküdni mernék, hogy senki nem jött ki ezen az ablakon. Gondoltam, Mayfield csak képzelıdött... valami mozgó faágat látott... vagy ilyesmi. Aztán mikor bejöttünk, és kiderült, hogy elrabolták az iratot, mintha mégis neki lett volna igaza, nem nekem. De azért... 
 	- De azért a szíve mélyén ön még mindig annak hisz - mosolyodott el Poirot -, amit a saját 
 	szemével látott, jobban mondva nem látott? 
 	- Úgy van, Monsieur Poirot. 
 	- Bölcsen teszi - mosolygott rá Poirot. 
 	- Nem talált lábnyomokat a pázsit szélén? - 
 	kérdezte éles hangon Sir George. 
 	- Nem bizony. Lord Mayfield úgy gondolja, árnyat lát. Aztán bekövetkezik a rablás, és most már 
 	biztos benne... esküdni merne rá! Már szó sincs képzelıdésrıl... semmi kétség, látta azt az embert. Csakhogy ez nem igaz. Engem nem nagyon 
 	érdekelnek a lábnyomok meg effélék, de hát ezt a negatív bizonyítékot mégsem lehet figyelmen kívül hagyni. A füvön nem voltak lábnyomok. Ma 
 	este zuhogott az esı. Ha egy ember átment a teraszon és lelépett a főbe, meglátszottak volna a lábnyomai. 
 	- De hát akkor... - meredt rá Sir George - 
 	akkor... 
 	- Visszajutottunk a házba. Azokhoz, akik itt vannak a házban. 
 	Nem folytatta, mert nyílt az ajtó, és belépett Lord Mayfield Mr. Carlile-lal. 
 	A titkár, bár még mindig nagyon sápadt volt, és nyugtalannak látszott, bizonyos mértékig visszanyerte a lélekjelenlétét. Csíptetıjét igazgatva leült, és kérdıen nézett Poirot-ra. 
 	- 
 	Mennyi ideje volt itt a szobában, amikor meghallotta a sikolyt, monsieur? 
 	Carlile elgondolkodott. - Gondolom, öt-tíz perce. 
 	- 
 	Azt megelızıen nem volt semmiféle zavaró 
 	körülmény? 
 	-Nem. 
 	- Ha jól tudom, az este legnagyobb részében egy szobában tartózkodtak mind. 
 	- Igen, a szalonban. 
 	- Sir George Carrington és felesége - pillantott a noteszébe Poirot -, Mrs. Macatta, Mrs. Vanderlyn, Mr. Reggie Carrington, Lord Mayfield és 
 	ön. így van? 
 	- Én nem voltam a szalonban. Itt dolgoztam 
 	majdnem egész este. 
 	- Ki ment föl elsınek? - fordult Poirot Lord Mayfieldhez. 
 	- Azt hiszem, Lady Júlia Carrington. Igazság szerint a három hölgy együtt távozott. 
 	
 	- És aztán? 
 	- Bejött Mr. Carlile, és én szóltam neki, hogy készítse ki az iratokat, mert Sir George és én azonnal jövünk. 
 	- Ekkor határozta el, hogy járnak egyet a teraszon? 
 	- Igen. 
 	- Szóba került Mrs. Vanderlyn jelenlétében, hogy elintéznivalójuk van még a dolgozószobában? 
 	- Igen, említettük. 
 	- De akkor nem volt a szobában, amikor ön 
 	utasította Mr. Carlile-t, hogy készítse ki az iratokat. 
 	- Nem. 
 	- Elnézést, Lord Mayfield - szólalt meg Carlile. 
 	- Épp amikor ön ezt mondta, akkor futottam 
 	össze vele az ajtóban. A könyvéért jött vissza, lenn felejtette. 
 	- Tehát maga szerint meghallhatta? 
 	- Lehetségesnek tartom. 
 	- Ott felejtette a könyvét - tőnıdött Poirot. - 
 	Megtalálták, Lord Mayfield? 
 	- Igen, Reggie odaadta neki. 
 	- Hát, erre szokták azt mondani, hogy elkapa-tott... bocsánat, elkoptatott trükk... mármint hogy valaki ott felejti a könyvét. Rendszerint beválik! 
 	- 
 	Ön szerint szándékosan hagyta ott? 
 	Poirot vállat vont. - Ezután önök, uraim, kimentek a teraszra. És Mrs. 
 	Vanderlyn? 
 	- Fogta a könyvét és elment. 
 	- És az ifjú Monsieur Reggie? İ is ment lefeküdni? 
 	- Igen. 
 	- Monsieur Carlile pedig idejön, és öt vagy tíz perc múlva sikoltást hall. Folytassa, Monsieur Carlile. Sikoltást hallott, és kiment az elıcsarnokba. 
 	Talán az lesz a legegyszerőbb, ha pontosan elismétli minden mozdulatát. 
 	Mr. Carlile kissé zavartan állt fel. 
 	- 
 	Most sikoltok - mondta Poirot készségesen. 
 	Kinyitotta a száját, és fülhasogató bégetést hallatott. Lord Mayfield félrefordult, hogy elrejtse mosolyát, Mr. Carlile pedig azt sem tudta, melyik lábára álljon. 
 	-Allez! Gyerünk! Rajta! - kiáltotta Poirot. -Megadtam a végszót. 
 	Mr. Carlile mereven az ajtóhoz lépkedett, kinyitotta és kilépett rajta. Poirot követte. A másik kettı a nyomukban maradt. 
 	- Az ajtót becsukta maga mögött, vagy nyitva hagyta? 
 	- Már nem emlékszem. Azt hiszem, nyitva 
 	hagytam. 
 	- Mindegy. Folytassa. 
 	Mr. Carlile még mindig nagyon merev léptekkel a lépcsı aljába ment, ott megállt és fölnézett. 
 	- Azt mondja, a szobalány a lépcsın volt. Körülbelül hol? 
 	- Nagyjából félúton. 
 	- Feldúltnak látszott? 
 	- Hogyne! 
 	- Eh bien, akkor most én vagyok a szobalány 
 	- szaladt föl Poirot fürgén a lépcsın. - Körülbelül itt? 
 	- Egy-két lépcsıvel följebb. 
 	- így? - Poirot pózba vágta magát. 
 	- Hát... szóval... nem egészen. 
 	- Hát hogyan? 
 	- Nos, a fejéhez kapott. 
 	
 	- Szóval a fejéhez kapott. Ez fölöttébb érdekes, így? - Poirot fölemelte a karját, két keze a füle fölött ért a fejéhez. 
 	- Igen, ez az. 
 	- Értem. Mondja csak, Monsieur Carlile, a lány csinos? 
 	- Az igazat megvallva nem néztem - közölte 
 	Carlile megrovóan. 
 	- Nem nézte? De hisz ön fiatal. Hogy lehet az, hogy egy fiatalember nem veszi észre, ha egy lány csinos? 
 	- Kérem, Monsieur Poirot, ismételten csak any-nyit mondhatok, hogy én a magam részérıl nem néztem. - Carlile kétségbeesett pillantást vetett munkaadójára. 
 	- Úgy látszik, Monsieur Poirot szeretné magát nagy kujonnak feltüntetni, Carlile - nevetett Sir George Carrington. 
 	- Én bizony mindig észreveszem, ha egy lány csinos - jelentette ki Poirot, a lépcsın lejövet. 
 	Mr. Carlile félreérthetetlen rosszallással, némán fogadta a megjegyzést. 
 	- És ekkor mondta azt a mesét, hogy kísértetet látott? - folytatta Poirot. 
 	- Igen. 
 	- Maga elhitte? 
 	- 
 	- Ugyan, Monsieur Poirot, dehogy! 
 	- Nem arra gondoltam, hogy ön hisz-e a kísér-tetekben. Hanem hogy az volt-e a benyomása, a lány valóban elhiszi, hogy látott valamit? 
 	- Ezt nem tudnám megmondani. Levegı után 
 	kapkodott, és feldúltnak látszott, ez tény. 
 	- 
 	Hallotta vagy látta az úrnıjét? 
 	- 
 	Igen, ıszintén szólva láttam. Kijött a szobájá- 
 	ból odafönt, és leszólt, hogy „Léonie", 
 	- És aztán? 
 	- A lány fölszaladt hozzá, én meg visszamentem a dolgozószobába. 
 	- Amíg ön itt állt a lépcsı aljában, beléphetett valaki a nyitva hagyott ajtón a dolgozószobába? 
 	Carlile megrázta a fejét. - Csak ha elmegy mellettem. Amint látja, a dolgozószoba ajtaja a folyosó végén van. 
 	Poirot elgondolkozva bólintott. 
 	- Meg kell mondanom, nagyon örülök, hogy 
 	Lord Mayfield látta a tolvajt kilépni a franciaablakon - folytatta megfontolt, kimért hangján Mr. 
 	Carlile -, különben most igen kínos helyzetben volnék. 
 	- Ostobaság, kedves Carlile - szólt közbe Lord Mayfield türelmetlenül. - Magára semmiképp 
 	sem vetıdne a gyanú árnyéka sem. 
 	- Kedves, hogy ezt mondja, Lord Mayfield, de a tények makacs dolgok, és be kell látnom, a látszat ellenem szól. Mindenesetre remélem, hogy átkutatják a holmimat, engem pedig megmotoznak. 
 	- Ostobaság, drága öregem - tiltakozott Mayfield. 
 	- Szeretné, valóban? - dünnyögte Poirot. 
 	- 
 	Határtalan megelégedésemre szolgálna. 
 	Poirot egy-két percig elgondolkozva nézett rá. - 
 	Értem - dünnyögte végül. - Hogyan helyezkedik el Mrs. Vanderlyn szobája a dolgozószobához képest? - kérdezte aztán. 
 	- Épp fölötte van. 
 	- És az ablaka a teraszra néz? 
 	
 	- Igen. 
 	Poirot ismét bólintott. - Menjünk be a szalonba - mondta végül. 
 	Körbejárta a szobát, megvizsgálta az ablakok zárját, rápillantott az eredményekre a bridzsasztalon. - Ez az ügy bonyolultabb, mint amilyennek látszik - fordult végül Lord Mayfieldhez. - Csak egyvalami biztos. Az ellopott tervrajzok még mindig itt vannak a házban. 
 	- De kedves Monsieur Poirot - meredt rá Lord Mayfield -, az az ember, aki a szemem láttára távozott a dolgozószobából... 
 	- Nem volt ott senki. 
 	- Hiszen a saját szememmel láttam... 
 	- Engedje mélységes tisztelettel megjegyeznem, Lord Mayfield, ön azt hitte, hogy látja. Megtévesztette egy faág árnyéka. Aztán a rablás ténye természetesen meggyızte önt, hogy amit képzelt, 
 	valóság. 
 	- Ugyan már, Monsieur Poirot, a szememnek 
 	csak hiszek... 
 	- Én meg jobban hiszek a saját szememnek, 
 	mint a tiednek, öregem - szólt közbe Sir George. 
 	- Bocsásson meg, Lord Mayfield, ebbıl nem 
 	engedhetek. A teraszon át senki sem ment ki a gyepre. 
 	- Amennyiben Monsieur Poirot-nak igaza van - 
 	mondta Mr. Carlile sápadtan és kimérten -, a gyanú automatikusan rám hárul. Én vagyok az egyetlen, akinek módjában állt elkövetni a rablást. 
 	- Ostobaság - ugrott fel Lord Mayfield. - Gondoljon, amit akar, Monsieur Poirot, de én nem 
 	értek egyet magával. Semmi kétségem a maga 
 	ártatlansága felıl, Carlile. Hajlandó vagyok kezességet vállalni érte. 
 	- De hát én egy szóval sem mondtam, hogy 
 	Monsieur Carlile-ra gyanakszom - dünnyögte Poirot barátságosan. 
 	- Nem - válaszolta Carlile -, de tökéletesen világossá tette, hogy senki másnak nem állt módjában elkövetni a rablást. 
 	- Du tout! Du tout! Egyáltalán nem! 
 	- Hiszen most mondtam, hogy senki sem ment 
 	el mellettem az elıcsarnokban a dolgozószoba ajtajához. 
 	- Egyetértek. De bejuthatott valaki a dolgozó szoba franciaablakán. 
 	- Maga mondta az imént, hogy ez lehetetlen. 
 	- Én csak azt mondtam: kintrıl nem jöhetett-mehetett senki úgy, hogy ne hagyta volna a füvön a lábnyomát. De a házból igen. Az illetı kijuthatott ebbıl a szobából a franciaablakon, végig 
 	osonhatott a teraszon a dolgozószobáig, aztán vissza ide. 
 	- Csakhogy a teraszon ott volt Lord Mayfield és Sir George Carrington - vetette ellen Mr. Carlile. 
 	- Igen, de fel-alá jártak. Sir George Carringtonnak minden bizonnyal kitőnı szeme van - hajolt meg feléje Poirot -, de nem a tarkóján hordja! 
 	A dolgozószoba ablaka a terasz legvégén van, aztán jönnek ennek a szobának az ablakai, és a terasz folytatódik jobboldalt, egy, két, három, esetleg négy szoba mellett, igaz? 
 	- Ebédlı, biliárdszoba, reggelizıszoba és könyvtár - sorolta Lord Mayfield. 
 	- Önök pedig végigmentek a teraszon oda- 
 	vissza ... hányszor is ? 
 	
 	- Legalább ötször-hatszor. 
 	- Na ugye, a tolvajnak csak ki kellett várnia a megfelelı pillanatot. 
 	- Úgy érti, hogy mikor én kint az elıcsarnokban a francia lánnyal beszéltem - 
 	töprengett Carlile -, a tolvaj a szalonban várt? 
 	- Erre céloztam. Persze ez csak egy lehetıség. 
 	- Szerintem nem hangzik valami meggyızıen 
 	- állapította meg Lord Mayfield. - Magyon kockázatos. 
 	Poirot figyelmesen hallgatta. - Úgy - bólintott végül. - Értem már. Csakhogy a jelek szerint a hölgy igen ügyesen fordította önök ellen a saját fegyverüket. 
 	Sir George káromkodásban tört ki. 
 	Poirot némi derővel nézte. - Tehát nincs kétsége afelıl - mondta aztán -, hogy az ı keze van a dologban... vagyis akár aktív szerepet játszott benne, akár nem, mindenképpen ı a felelıs érte? 
 	- Már hogy volna kétségem! - meredt rá Sir 
 	George. - Ehhez nem fér kétség. Ki másnak állhatna érdekében, hogy ellopja azokat a tervrajzokat? 
 	- Hát persze! - Hercule Poirot hátradılt, és fölnézett a mennyezetre. - Mindazonáltal alig negyedórája megállapodtunk abban, Sir George, 
 	hogy azokban a papírokban komoly összeg testesül meg. Talán nem olyan nyilvánvaló formában, mint a bankjegyekben, pénzben vagy ékszerekben, de azért pénzt jelentenek. Ha akad itt 
 	valaki, akinek anyagi gondjai vannak... 
 	- Kinek nincsenek manapság? - horkant fel a másik. - Gondolom, ezzel még nem keverem 
 	magam gyanúba - mosolyodott el. 
 	- Mais oui, ön mondhat bármit - viszonozta a mosolyt udvariasan Poirot -, mert ebben az ügyben egyedül önnek van megtámadhatatlan alibije. 
 	- De én is átkozottul pénzszőkében vagyok! 
 	- Hogyne, egy férfiúnak az ön társadalmi helyzetében rendkívül magasak a költségei - csóválta 
 	a fejét Poirot együttérzıen. - Azután a fia is abban a korban van, mikor igen sok pénzbe kerül... 
 	- 
 	Épp elég már az iskoláztatása is - nyögött fel Sir George -, és ráadásul az adósságok. De higgye el, nem rossz kölyök. 
 	Poirot együttérzıen hallgatott. A repülı tábornagy nem fogyott ki a panaszokból. A fiatalokban nincs semmi tartás és állóképesség, az anyák azt se tudják, hogyan kényeztessék a gyerekeiket, örökösen a pártjukat fogják, micsoda átok, ha egy nı a hazárdjáték rabja lesz, ostobaság, ha valaki nagyobb tétekben játszik, mint amilyeneket megengedhet magának. Sir George általánosságban beszélt, nem említette név szerint a feleségét vagy a fiát, de nem értett a ködösítéshez, könnyő volt átlátni rajta. - Bocsásson meg, nem lett volna szabad olyasmivel fárasztanom, ami nem tartozik közvetlenül a tárgyhoz - hagyta abba váratlanul -, különösen ilyen késın... jobban mondva korán -nyomott el egy ásítást. 
 	- Azt javaslom, Sir George, feküdjön le. Nagyon kedves volt, és sokat segített. 
 	- Igen, azt hiszem, lefekszem. Maga szerint van rá remény, hogy visszaszerezzük a tervrajzokat? 
 	- Mindenesetre megpróbálom - vont vállat Poirot. - Nem látom be, miért ne sikerülne. 
 	- Na én megyek. Jó éjszakát. - Sir George 
 	távozott. 
 	Poirot ülve maradt, és töprengve bámulta a mennyezetet, aztán elıvett egy kis noteszt, üres oldalra lapozott, s ezt írta rá: Mrs. Vanderlyn? 
 	Lady Júlia Carrington ? 
 	Mrs. Macatta ? 
 	Reggie Carrington? 
 	
 	Mr. Carlile? 
 	Alá pedig ezt: 
 	Mrs. Vanderlyn és Mr. Reggie Carrington? 
 	Mrs. Vanderlyn és Lady Júlia? 
 	Mrs. Vanderlyn és Mr. Carlile? 
 	Elégedetlenül csóválta a fejét. - Cestplus simple que ca - dünnyögte. - Ennél azért egyszerőbb. -Aztán hozzáírt néhány rövid mondatot. 
 	Látott Lord Mayfield egy „árnyat"? Ha nem, miért mondja ? Látott Sir George valamit? Csak akkor volt biztos benne, hogy semmit sem látott, mikor már megvizsgáltam a virágágyat Megjegyzés: Lord Mayfield rövidlátó, szemüveg nélkül olvas, de a szoba másik végébe nem lát el monokli nélkül. Sir George táuollátó. 
 	Ezért a terasz túlsó végérıl az ı szeme megbízhatóbb, mint Lord Mayfieldé. Lord Mayfield mégis határozottan állítja, hogy igenis látott valamit, és nem ingatja meg barátja ellenvéleménye. 
 	Állhat valaki olyan tökéletesen minden gyanún felül, mint látszólag Mr. 
 	Carlile ? Lord Mayfield nem gyızi hangoztatni az ártatlanságát Túlságosan is. 
 	Miért? Mert titokban gyanakszik rá, és szégyelli a gyanúját? Vagy mert határozottan gyanakszik valaki másra? Mármint MÁSRA, mint Mrs. Vanderlyn? 
 	Eltette a noteszt. " Fölállt, és átment a dolgozószobába. 
 	
 	ÖTÖDIK FEJEZET 
 	
 	Mikor Poirot belépett, Lord Mayfield az íróasztalánál ült. Most hátrafordult, és letette a tollat. - Nos, Monsieur Poirot - nézett rá fürkészıen -, meghallgatta Carringtont? 
 	- Igen, Lord Mayfield - ült le Poirot mosolyogva. - Megvilágított valamit, amit nem nagyon értettem, 
 	-Mit? 
 	- Mrs. Vanderlyn jelenlétének okát. Megérti ugye, lehetségesnek tartottam... 
 	- Azt hitte, vonzódom a hölgyhöz? - találta ki Mayfield azonnal Poirot kissé eltúlzott zavarának okát. - Szó sincs róla. Egyáltalán nem. Érdekes, Carrington is erre gondolt. 
 	- Tudom, beszámolt a beszélgetésükrıl, melyet errıl a tárgyról folytattak. 
 	- Felsültem a kis cselszövésemmel - vallotta be Lord Mayfield gyászosan. - Dühítı bevallani, hogy egy nı túljárt az ember eszén. 
 	- Csakhogy egyelıre nem járt túl az ön eszén, Lord Mayfield! 
 	- Maga szerint még lehetséges, hogy mi maradunk fölül? Ezt örömmel hallom. Bár el is tudnám 
 	hinni. - Felsóhajtott. - Úgy érzem, bolondot csináltam magamból... olyan büszke voltam rá, 
 	hogy ilyen szépen kitaláltam, miképp fogom tırbe csalni. 
 	- Pontosan mi volt a terve, Lord Mayfield? - 
 	gyújtott egy parányi cigarettára Hercule Poirot. 
 	- Nos - habozott Lord Mayfield -, az igazat megvallva, nem dolgoztam ki a legapróbb részletekig. 
 	- Senkivel sem beszélte meg? 
 	- Nem. 
 	- Még Mr. Carlile-lal sem? 
 	- Nem. 
 	- Ön nem szívesen avat be a terveibe másokat, Lord Mayfield - mosolygott Poirot. 
 	- Tapasztalataim szerint jobb így - mondta 
 	gyászosan a másik. 
 	- Ön bölcs ember. Ne bízz meg senkiben. De 
 	Sir George Carringtonnak mégis megemlítette a dolgot? 
 	
 	- Csak mert láttam, hogy az a jámbor lélek komolyan aggódik miattam - 
 	mosolyodott el Lord Mayfield. - Régi barátok? 
 	- Igen. Több mint húsz éve ismerem. - És a feleségét? 
 	- Természetesen ıt is régóta. 
 	- De (bocsássa meg, ha tapintatlan vagyok) 
 	vele már nem olyan közeli barátok, ugye? 
 	- Nem látom be, mi köze a szóban forgó ügyhöz az én személyes kapcsolataimnak, Monsieur Poirot. 
 	- Én viszont azt hiszem, Lord Mayfield, hogy nagyon is sok. Egyetértett az elméletemmel, ugye, hogy a szalonban tartózkodott valaki? 
 	- Igen. Mi tagadás, én is úgy látom, másképp nem történhetett. 
 	- Ezt azért ne mondjuk. Túl magabiztosan 
 	hangzik. De tegyük fel, hogy az elméletem megállja a helyét. Ez esetben ki lehetett a szalonban ön szerint? 
 	- Világos, hogy Mrs. Vanderlyn. Egyszer már visszament egy könyvért. Miért ne ment volna vissza újra egy másikért, vagy a táskájáért, vagy a leejtett zsebkendıjéért... tucatnyi nıi ürügyet találhatott. Utasítja a szobalányát, hogy sikoltozásával csalja ki Carlile-t a dolgozószobából, ı meg ezalatt besurran a franciaablakon, amint ön mondta. 
 	- Megfeledkezik arról, hogy az illetı nem lehetett Mrs. Vanderlyn. Mikor Carlile a lánnyal beszélt, 
 	hallotta, hogy asszonya az emeletrıl szól le neki. 
 	- Igaza van - harapott az ajkába Lord Mayfield. 
 	Szemmel láthatólag nagyon bosszantotta a dolog. 
 	- Látja, szépen haladunk - mondta Poirot szelíden. - Elıször adva van az egyszerő magyarázat, hogy a tolvaj kintrıl surrant be, és elmenekült a zsákmánnyal. Mint már akkor is mondtam, ez az elmélet tökéletesen megfelel a célnak, túlságosan is megfelel, éppen ezért nem szabad habozás nélkül elfogadni. 
 	Végül elvetettük. Akkor jön az idegen ügynök elmélet Mrs. Vanderlynnel kapcsolatban, s egy bizonyos pontig itt is mintha szépen összeállna a kép. Most azonban ez is túlságosan kézenfekvınek látszik, olyannyira megfelel a célnak, hogy nem fogadhatjuk el. 
 	- Ön szerint Mrs. Vanderlynnek semmi köze az ügyhöz? 
 	- A szalonban nem Mrs. Vanderlyn tartózkodott. Elképzelhetı, hogy a tolvaj a bőntársa volt, de az is lehet, hogy semmi köze nem volt hozzá. 
 	Amely esetben felvetıdik az indíték kérdése. 
 	- Nem erıltetett kissé a gondolatmenete, Monsieur Poirot? 
 	- Nem hiszem. Na már most, miféle indítékok jöhetnek számításba? Elıször is a pénz. Lehetséges, hogy a dokumentumokat azért lopták el, 
 	mert készpénzre akarták váltani ıket. Ez a legkézenfekvıbb számításba vehetı indíték. De az is 
 	elképzelhetı, hogy egészen másról van szó. 
 	- Például? 
 	- Lehetséges, hogy azért tették - mondta Poirot megfontoltan -, mert valakinek ártani akartak vele. 
 	- Kinek? 
 	- Esetleg Mr. Carlile-nak. İ lenne az elsı számú gyanúsított. De lehet, hogy többrıl van szó. 
 	Aki egy ország sorsát tartja a kezében, Lord Mayfield, annak nagyon sokat árthatnak a közhangulat megnyilvánulásai. 
 	- Ezt úgy értsem, hogy a tolvaj nekem akart ártani? 
 	Poirot bólintott. - Azt hiszem, nem tévedek, Lord Mayfield, ha azt mondom, körülbelül öt évvel ezelıtt ön nehéz idıszakon ment keresztül. Azzal gyanúsították, hogy fraternizál egy európai nagyhatalommal, amely iránt ennek az országnak a választópolgárai mélységes ellenszenvvel viseltettek. 
 	- Ez igaz, Monsieur Poirot. 
 	- Az államférfinak manapság nincs könnyő 
 	dolga. Azt a politikát kell megvalósítania, amelyet az ország szempontjából elınyösnek tart, de szem elıtt kell tartania a közhangulatot is. Amely sokszor szentimentális, zagyva és indokolatlan, mégsem lehet figyelmen kívül hagyni. 
 	- Kitőnıen fogalmazta meg! Pontosan ez keseríti meg a politikus életét. Fejet kell hajtania az 
 	ország közvéleménye elıtt, bármilyen kártékonynak és megalapozatlannak találja. 
 	- Azt hiszem, ez volt az ön dilemmája is. Az a szóbeszéd járta, hogy kiegyezett a szóban forgó országgal. Erre szembefordult önnel az itteni közvélemény és a sajtó. 
 	Szerencsére a miniszterelnöknek módjában állt kategorikusan cáfolni a híresztelést, ön is visszautasította, bár rokonszenvét nem titkolta most sem. 
 	- Mindez szóról szóra igaz, Monsieur Poirot, de minek föleleveníteni ezt a régi históriát? 
 	- Mert elképzelhetınek tartom, hogy egy ellensége, akinek csalódást okozott, hogy önnek sikerült úrrá lennie a kritikus helyzeten, megpróbál ismét problémát okozni. Ön hamar visszanyerte a 
 	közvélemény bizalmát. Már nem állnak fenn azok a különleges körülmények, és ön jelenleg politikai életünk egyik legnépszerőbb alakja, méghozzá joggal. Gyakran emlegetik a miniszterelnöki poszt várományosaként, aki Mr. Humberly visszavonulása után a nyomába lép. 
 	- Gondolja, hogy engem akartak diszkreditálni? De hát ez képtelenség. 
 	- Tout de mérne, Lord Mayfield, nem vetne jó fényt önre, ha kiderül, hogy az új angol bombázó tervrajzainak nyoma veszett éppen akkor, amikor egy bizonyos igen bájos hölgy az ön házának vendége volt. Elég lett volna néhány apró célzás az újságokban az önök kapcsolatára, s máris megrendül önben a bizalom. 
 	- Senki sem vette volna komolyan. 
 	- Dehogynem, kedves Lord Mayfield, és ezt ön nagyon jól tudja. A nagyközönség bizalmát igen könnyő elveszíteni. 
 	- Ez igaz. - Lord Mayfield egyszerre nagyon nyugtalannak látszott. - Jézusom, ez az ügy egyre bonyolultabb és kilátástalanabb. Komolyan azt hiszi... de hát ez képtelenség... egyszerően képtelenség. 
 	- Nem tud senkirıl, aki... irigyelné önt? 
 	- ugyan, ez nevetséges. 
 	- Azt mindenesetre belátja, ugye, hogy nem 
 	térek el a tárgytól, ha megkérdezem, milyen a kapcsolata a jelenleg itt tartózkodó vendégekkel? 
 	- Talán nem... Júlia Carringtonról kérdezett. 
 	Tulajdonképpen nem sokat mondhatok róla. Sose kedveltem különösebben, és azt hiszem, ı sem 
 	engem. Nyughatatlan, vakmerı teremtés, meggondolatlanul költekezik, és él-hal a kártyáért. Azt 
 	hiszem, régi vágású úrihölgy lévén lenéz, amiért a magam erejébıl küzdöttem fel magam. 
 	- Mielıtt idejöttem, elolvastam az önre vonatkozó szócikket a Ki kicsodá-ban. 
 	Ön egy híres 
 	gépipari vállalat élén állt, s maga is kiváló mérnök; 
 	- Nemigen van, amit én ne tudnék a gyártásról az biztos. Lentrıl verekedtem föl magam - közölte Lord Mayfield mogorván. 
 	- O la la! - kiáltott fel Poirot. - Milyen ostoba voltam... milyen ostoba! 
 	- Tessék, Monsieur Poirot? - meredt rá a másik. 
 	- Végre megvan a kirakós játék egy darabja. 
 	Valami, amit eddig nem értettem... De most már minden a helyére került. Tökéletesen illeszkedik egymáshoz. 
 	Lord Mayfield kissé meghökkenve, kérdıen nézett rá. 
 	- Még nem - rázta a fejét Poirot, s futólag elmosolyodott. - Elıbb rendeznem kell a gondolataimat. - Fölállt. - Jó éjszakát, Lord Mayfield. Azt 
 	hiszem, tudom már, hol vannak azok a tervrajzok. 
 	- Tudja? - kiáltott fel Lord Mayfield. - Akkor gyerünk, szerezzük vissza ıket máris! 
 	- Az nem volna helyes - rázta a fejét Poirot. - 
 	Semmit sem szabad elhamarkodni, az végzetes volna. Bízza csak Hercule Poirot-ra a dolgot. - 
 	Ezzel kiment a szobából. 
 	- Szélhámos - vont vállat megvetıen Lord 
 	Mayfield. Aztán elzárta a papírjait, eloltotta a lámpát, s indult lefeküdni ı is. 
 	
 HATODIK FEJEZET 

 	- Ha betörtek a házba, mi az ördögnek nem hívta Lord Mayfield a rendırséget? - 
 	kérdezte Reggie Carrington. Hátrább tolta a székét a reggelizıasztaltól. 
 	İ érkezett le utolsónak. A házigazda, Mrs. Macatta és Sir George már végzett. 
 	Anyja és Mrs. Vanderlyn ágyban reggelizett. 
 	Sir George ismét beszámolt a történtekrıl, annak megfelelıen, amiben Lord Mayfield és Hercule Poirot megállapodott, de nem volt valami elégedett magával. 
 	- Nagyon furcsának találom, hogy inkább egy külföldi csodabogarat hívtatok - mondta Reggie. 
 	- Mit vittek el, apa? 
 	- Nem tudom pontosan, fiam. 
 	Reggie fölállt. Aznap reggel nagyon nyugtalannak, idegesnek látszott. 
 	- Semmi... fontosat, ugye? Nem valami... iratot vagy effélét? 
 	- Be kell vallanom, Reggie, nem tudom pontosan. 
 	- Persze, titok! Értem én. 
 	Fölszaladt a lépcsın, félúton egy pillanatra homlokráncolva megállt, aztán továbbment, s bekopogott anyjához. Bebocsátást nyert. 
 	Lady Júlia az ágyban ült, és számokat firkált egy boríték hátára. - Jó reggelt, szívem - nézett föl. -Valami baj van, Reggie? - kérdezte éles hangon. 
 	- Semmi különös, csak úgy látszik, az éjjel betörtek a házba. 
 	- Betörtek? És mit vittek el? 
 	- Fogalmam sincs. Titokban tartják. Valami 
 	csodabogár magándetektív mindenkit kifaggat odalent. 
 	- Pontosan mi történt? 
 	- Nem tudom. Mi már ágyban voltunk. Vigyázz, anya, lecsúszik a tálcád! - kapta el a reggelizıtálcát, s tette az ablak melletti asztalra. 
 	- Pénzt vittek el? 
 	- Mondom, hogy fogalmam sincs. 
 	- Ez a nyomozóféle nyilván mindenkit kérdésekkel zaklat - töprengett Lady Júlia. 
 	- Nyilván. 
 	- Hogy hol voltak tegnap éjjel? Meg ilyesmikkel? 
 	- 
 	Valószínőleg. Hát én nem sokat mondhatok 
 	neki. Azonnal lefeküdtem, és pillanatok alatt elaludtam. 
 	Lady Júlia nem válaszolt. 
 	- Mondd, anya, nem adnál egy kis pénzt? Teljesen leégtem. 
 	
 	- Nem - felelte anyja határozottan. - Magamnak is szörnyő hiteltúllépésem van. 
 	Fogalmam 
 	sincs, mit fog mondani apád, ha meghallja. 
 	Kopogtak. Sir George lépett be. - Hát itt vagy, Reggie. Légy szíves, menj le a könyvtárba. Monsieur Hercule Poirot beszélni szeretne veled. 
 	Poirot akkor fejezte be a beszélgetést a rettenthetetlen Mrs. Macattával. 
 	Néhány rövid kérdéssel kiderítette, hogy a hölgy kevéssel tizenegy óra elıtt fölment a szobájába, lefeküdt, és nem hallott vagy látott semmi érdemlegeset. 
 	Ezután finoman átsiklott a betörésrıl személyesebb ügyekre. A maga részérıl ıszinte csodálója Lord Mayfield-nek. Mint az utca embere, nagy embernek tartja ıt. Persze Mrs. Macatta ezt sokkal jobban megítélheti, hisz az ı köreiben mozog. 
 	- 
 	Lord Mayfield okos ember - állapította meg 
 	Mrs. Macatta. - És kizárólag a saját erejébıl vitte ilyen sokra. Semmit sem köszönhet születési elıjogoknak. Csak talán nem elég koncepciózus. 
 	Tapasztalataim szerint a férfiak e tekintetben, sajnos, mind egyformák. Hiányzik belılük a nık 
 	nagyvonalú képzeletgazdagsága. Higgye el, Monsieur Poirot, tíz év sem kell hozzá, és a nık kezében lesz a kormányzás. 
 	Efelıl nincs kétsége, jelentette ki Poirot. Aztán Mrs. Vanderlynre terelte a szót. Igaz a szóbeszéd, hogy igen közeli barátja Lord Mayfieldnek? 
 	- 
 	Szó sincs róla. Az igazat megvallva csodálkoztam is, hogy itt találom. 
 	Nagyon csodálkoztam. 
 	Poirot kikérte Mrs. Macatta véleményét Mrs. Vanderlynrıl... meg is kapta. 
 	- Semmirekellı teremtés, Monsieur Poirot. Az a fajta, aki miatt az ember szégyelli, hogy nı! Egy szó, mint száz, parazita, mihaszna élısködı. 
 	- Tetszik a férfiaknak? 
 	- A férfiaknak! - legyintett Mrs. Macatta megvetıen. - A férfiakat mindig leveszi a lábukról az ilyen 
 	elınyös külsı. Például az a fiú, az a Reggie Carrington nyakig vörösödik, ha csak egy szót szól hozzá 
 	az az asszony, azt se tudja, hová legyen a büszkeségtıl, amiért egyáltalán észrevette. Az meg otrombán hízeleg neki. Például agyondicsérte mint kártyapartnert... holott egyáltalán nem jeleskedett. 
 	- Nem jól játszik? 
 	- Tegnap este hibát hibára halmozott. 
 	- De Lady Júlia jól játszik, ugye? 
 	- Véleményem szerint túlságosan is -jelentette ki Mrs. Macatta. - Akár egy hivatásos. Kártyázik reggel, délben, este. 
 	- Magas tétekben? 
 	- Én semmi esetre sem engednék meg magamnak ilyen téteket. Nem tartanám helyénvalónak. 
 	- Nagy összegeket nyer? 
 	- Ebbıl akarja kifizetni az adósságait - hördült fel Mrs. Macatta erényes felháborodással. - De hallom, mostanában üldözi a balszerencse. Tegnap este úgy láttam, valami nagyon nyomja a 
 	lelkét. A szerencsejáték csaknem olyan ártalmas, Monsieur Poirot, mint az ital. Ha rajtam állna, megtisztítanánk ezt az országot... - Hosszas fejtegetés következett Anglia erkölcseinek megtisztításáról, s Poirot kénytelen volt végighallgatni. 
 	Aztán gyorsan lezárta a beszélgetést, és Reggie Carringtonért küldött. 
 	Gondosan szemügyre vette s azonnal felmérte a belépı fiatalembert. 
 	Határozatlanságra valló száját, lefegyverzıen kedves mosolyát, gyenge állát, távol ülı szemét, keskeny fejét. Úgy érezte, jól ismeri ezt a típust. 
 	- Mr. Reggie Carrington? 
 	- Igen. Mit parancsol? 
 	- Csak mondja el a tegnap estérıl, amit tud. 
 	- Nos, lássuk csak, bridzseltünk... a szalonban. 
 	
 	Aztán fölmentem lefeküdni. 
 	- Hány órakor? 
 	- Tizenegy elıtt. Gondolom, a betörés késıbb történt. 
 	- Úgy van. Nem hallott vagy látott valamit? 
 	- Sajnos semmit - csóválta a fejét Reggie sajnálkozva. - Azonnal lefeküdtem, és elég mélyen 
 	alszom. 
 	- A szalonból egyenesen a hálószobájába ment, és reggelig ki sem jött onnan? 
 	- Ez a helyzet. 
 	- Különös - jegyezte meg Poirot. 
 	- Hogyhogy különös? - kérdezte Reggie éles 
 	hangon. 
 	- Nem hallott például egy sikolyt? 
 	- Nem én. 
 	
 	- Ez fölöttébb különös. 
 	- Nézze, nem értem, mirıl beszél! 
 	- Ön kissé nagyothall? 
 	- Szó sincs róla. 
 	Poirot ajka megmozdult. Talán újra megismételte: „különös". - Nos, köszönöm, Mr. Carrington, végeztünk - mondta aztán. 
 	Reggie fölállt, de tanácstalanul ott maradt. -Tudja - bökte ki -, most, hogy mondja, azt hiszem, mégiscsak hallottam valamit. 
 	- 
 	Aha, tehát hallott valamit? 
 	- Igen, de tudja, olvastam... egy detektívre-gényt, ami azt illeti... és hát... szóval nem figyeltem fel rá. 
 	- Értem. Ez mindent megmagyaráz. - Poirot- 
 	nak egy arcizma sem rezzent. 
 	Reggie még tétovázott egy darabig, aztán megfordult, és lassú léptekkel az ajtóhoz ment. -Mondja, mit loptak el? - torpant meg. 
 	- Valamit, aminek óriási az értéke, Mr. Carrington. Ennél többet nem áll módomban közölni. 
 	- Aha - bólintott Reggie zavartan. Távozott. 
 	- Beleillik a képbe - bólintott Poirot. - Pompásan beleillik. 
 	Megnyomta a csengıt, és udvariasan megtudakolta, Mrs. Vanderlyn fölkelt-e már. 
 	
 HETEDIK FEJEZET 

 	Mrs. Vanderlyn igen csinos volt, amint belejtett a szobába. A remek szabású rozsdabarna sportkosztüm kiemelte meleg hajszínét. Egy székhez vonult, és káprázatos mosolyt villantott az elıtte álló kis emberre. 
 	Mosolyában egy pillanatra felsejlett valami. Talán diadalérzet, szinte gúny. 
 	Azonnal eltőnt, de egy másodpercig kétségtelenül ott volt. Poirot sokatmondó jelzésnek találta. 
 	- Betörık? Tegnap este? Hát ez szörnyő! Nem, dehogy, nem hallottam a világon semmit. És a rendırség? Tehetetlen? - Egy pillanatra megint gúnyosan villant a szeme. 
 	Ön aztán nem fél a rendırségtıl, hölgyem, ez világos - gondolta Poirot. - 
 	Tudja jól, hogy nem fogják riasztani ıket. Amibıl az következik, hogy... mi is? 
 	- Nyilván belátja, asszonyom - közölte higgadtan -, hogy ezt az ügyet rendkívüli diszkrécióval kell kezelnünk. 
 	- Hogyne, természetesen, Monsieur Poirot, ugye? Eszembe sem jutna, hogy akár egy árva szót is kifecsegjek róla. Annyira csodálom Lord Mayfieldet, isten ments, hogy a legcsekélyebb kellemetlenséget okozzam neki. - 
 	Keresztbe rakta a 
 	lábát. Selyemharisnyába bújtatott lábfején tükör fényes, barna bır körömcipı billegett. Nyájas, lefegyverzı mosolyából sugárzott a kicsattanó egészség és a mélységes megelégedés. - Ha módomban áll segíteni, csak egy szavába kerül. 
 	- Köszönöm, madame. Tegnap este a szalonban kártyáztak, ugye? 
 	- Úgy tudom, ezután a hölgyek mind fölmentek lefeküdni. 
 	- így van. 
 	- De valaki visszajött egy könyvért. Ha nem tévedek, ön volt az, Mrs. Vanderlyn. 
 	- Én jöttem vissza elsınek, igen. 
 	- Hogyhogy elsınek? - kérdezte Poirot éles hangon. 
 	- 
 	Én mindjárt visszajöttem - magyarázta Mrs. 
 	Vanderlyn. - Aztán fölmentem, és csöngettem a szobalányomért. Nagyon sokáig nem jött. Megint csöngettem. Végül kimentem a folyosóra. Hallottam a hangját, és szóltam neki. 
 	Mikor kikefélte a 
 	hajamat, elküldtem. Nagyon ideges volt, zaklatott, többször meg is húzta a hajamat. Alighogy elküldtem a lányt, láttam, hogy Lady Júlia jön fel a lépcsın. Állítólag ı is egy könyvért ment vissza. 
 	Érdekes, nem? - fejezte be Mrs. Vanderlyn széles, macskaszerő mosollyal. 
 	Mrs. Vanderlyn nem kedveli Lady Júlia Carringtont, gondolta Hercule Poirot. - Kétségtelenül, madame. Mondja csak, hallotta a szobalánya sikoltozását? - érdeklıdött. 
 	- Igen, hallottam valami ilyesmit. 
 	- Megkérdezte, mi történt? 
 	- Meg. Azt mondta, látni vélt egy lebegı, fehér ruhás alakot... micsoda ostobaság! 
 	- Lady Júlia mit viselt tegnap este? 
 	- Ó, arra gondol, hogy talán... Igen, már értem. Valóban fehér estélyi ruhában volt. Persze, ez 
 	mindent megmagyaráz. A lány a sötétben csak egy fehér alakot látott. Ezek a lányok olyan babonásak. 
 	- A szobalánya régóta szolgál önnél, madame? 
 	- Á, dehogy - nyitotta tágra a szemét Mrs. 
 	Vanderlyn. - Legfeljebb öt hónapja. 
 	- Majd vele is szeretnék beszélni, ha megengedi, madame. 
 	Mrs. Vanderlyn felvonta a szemöldökét. - Hogyne, parancsoljon - bólintott hővösen. 
 	- Szeretnék néhány kérdést föltenni neki, megérti, ugye? 
 	- Hogyne - csillant fel az asszony szeme ismét gúnyosan. 
 	Poirot fölállt és meghajolt. - Asszonyom -mondta -, ıszintén csodálom önt. 
 	Mrs. Vanderlyn mintha kissé meghökkent volna. - Ez igazán kedves öntıl, Monsieur Poirot, de miért? 
 	- Olyan tökéletes a páncélja, ön olyan hihetetlenül magabiztos. 
 	- Nem is tudom, ezt bóknak tekintsem-e? -, 
 	nevetett Mrs. Vanderlyn kissé zavartan. 
 	- Talán inkább figyelmeztetésnek - mondta 
 	Poirot -, hogy ne vegye félvállról az életet. 
 	- Sok sikert, kedves Monsieur Poirot - nevetett Mrs. Vanderlyn ismét magabiztosabban. Fölállt. - 
 	Köszönöm, hogy ilyen aranyos dolgokat mondott 
 	- nyújtott kezet, s kiment a szobából. 
 	- Sok sikert kíván, ugye? - dünnyögte Poirot magában. - Persze, mert biztos benne, hogy úgy sem fogok sikerrel járni! De még milyen biztos benne! És ez engem nagyon bosszant. 
 	Némi ingerültséggel húzta meg a csengı zsinórját, és kérte, hogy küldjék be Mademoiselle Léonie-t. 
 	
 	Elismerıen méregette a lányt, aki tétován megállt az ajtóban. Fekete ruhájában, gondosan elválasztott, hullámos fekete hajával, tartózkodóan lesütött szemével maga volt az illedelmes szerénység. 
 	Poirot elismerıen bólintott. - Jöjjön csak be, Mademoiselle Léonie - mondta. - 
 	Ne féljen! 
 	A lány bejött, és szerényen megállt elıtte. 
 	- 
 	Mondja csak - változott meg Poirot hangja 
 	hirtelen -, tudja, hogy öröm magára nézni? 
 	Ez nem tévesztette el a hatást. - Az úr nagyon kedves - suttogta lágyan Léonie, és rávillantotta a tekintetét a szeme sarkából. 
 	- Képzelje, megkérdeztem Monsieur Carlile-t, hogy maga csinos-e, s erre azt mondja, fogalma sincs! 
 	- Szép kis alak! Micsoda halvérő fickó! - vágta föl a fejét megvetıen Léonie. 
 	- Tökéletes jellemzés. 
 	- Szerintem még életében rá nem nézett egy 
 	lányra. 
 	- Valószínőleg nem. Milyen kár. Sokat veszít. 
 	De azért akadnak ebben a házban, akik méltányolják a szépséget, nem igaz? 
 	- Fogalmam sincs, monsieur, mirıl beszél. 
 	- Dehogy nincs, Mademoiselle Léonie, tudja 
 	azt maga nagyon jól. Szép kis mesét talált ki tegnap este arról a kísértetrıl. Amint meghallottam, hogy maga a fejéhez kapta a kezét, mikor ott 
 	állt, tudtam, hogy szó sincs itt kísértetekrıl. Ha egy lány megijed, a szívéhez kap, vagy a szájához, hogy elfojtsa a kiáltást. Ha a haján van a keze, az egészen mást jelent. Mégpedig azt, hogy összekócolódott a haja, és gyorsan le akarja simítani! Tehát hadd halljam az igazságot, mademoiselle. Miért sikoltott fel a lépcsın? 
 	- De monsieur, igazat mondtam, láttam egy 
 	fehérbe öltözött, magas alakot... 
 	- Ne sértsen meg, mademoiselle, ne becsülje alá az intelligenciámat. Ez a mese Monsieur Carlile-nál talán bevált, de Hercule Poirot-nál nem fog. 
 	Az igazság az, hogy önt épp akkor csókolták meg, ugye? És megkockáztatom a feltételezést, hogy Monsieur Reggie Carrington volt a bőnös. 
 	- Eh bien - kacsintott rá Léonie szégyenkezés nélkül -, végeredményben mit számít egy csók? 
 	- Hát persze, mit számít - helyeselt Poirot elızékenyen. 
 	- Tudja, a fiatalúr odajött mögém, és átölelte a derekamat... természetesen megijedtem, és sikí- 
 	tottam. Ha számítok rá... akkor persze nem sikí- 
 	tottam volna. 
 	- Hát persze - bólintott Poirot. 
 	- De úgy osont mögém, akár egy macska. És 
 	akkor kinyílt a dolgozószoba ajtaja, és kisétált a titkár úr, és a fiatalúr meglépett, eltőnt az emeleten, én meg ott maradtam, mint egy hülye. Hát 
 	persze hogy mondanom kellett valamit, fıleg egy ilyen illedelmes fiatalembernek! 
 	
 	- így aztán kitalálta azt a kísértetet? 
 	- Semmi más nem jutott eszembe, monsieur. 
 	Csak az a magas, lebegı figura fehérben. Tudom, nevetséges, de hát mi mást tehettem volna? 
 	- Semmit. Ez mindent megmagyaráz. Az elsı 
 	perctıl fogva erre gyanakodtam. 
 	- Monsieur nagyon okos - nézett rá Léonie 
 	kacéran -, és nagyon megértı. 
 	
 	- Nem fogom kínos helyzetbe hozni e miatt az ügy miatt, de viszonzásul megtenne valamit? 
 	- Örömmel, monsieur. 
 	Mennyit tud az úrnıje viselt dolgairól? 
 	- Nem sokat, monsieur - vont vállat a lány. - 
 	Persze megvannak az elképzeléseim. 
 	- Például? 
 	- Hát, nem kerülte el a figyelmemet, hogy asz-szonyom barátai mind katonák vagy tengerészek vagy pilóták. Aztán ott a többi barátja... külföldi úriemberek, akik nagy titokban jönnek el hozzá néha. Asszonyom nagyon csinos, bár azt hiszem, már nem sokáig. A fiatalemberek igen vonzónak találják. Néha az az érzésem, túl sokat mondanak el neki. De ezt csak úgy gondolom. Az asszonyom nem nagyon bizalmas velem. 
 	- Ezt úgy értsem, hogy az asszonya senkit sem avat be az ügyeibe? 
 	- így van, monsieur. 
 	Más szóval nem tud a segítségemre lenni. 
 	- Sajnos, nem, monsieur. Boldogan segítenék, ha tudnék. 
 	- Mondja csak, az asszonya ma jó hangulatban van? 
 	- De mennyire, monsieur. 
 	- Történt valami, aminek örül? 
 	- Mióta idejöttünk, szünet nélkül jókedvő. 
 	- Maga csak tudja, Léonie. 
 	- 
 	Én aztán igen, monsieur - közölte a lány 
 	magabiztosan. - Ebben nem tévedek. Ismerem az asszonyom hangulatait. Most nagyon jó kedvében van. 
 	- Határozottan diadalittas? 
 	- Ez a helyes kifejezés, monsieur. 
 	- Én ezt elég... nehezen viselem el - bólintott komoran Poirot. - De belátom, elkerülhetetlen. 
 	Köszönöm, mademoiselle, végeztünk. 
 	- Én köszönöm, monsieur- nézett rá kacéran 
 	Léonie. - És biztosíthatom, ha önnel találkozom a lépcsın, nem fogok sikítani. 
 	- Drága gyermekem - jelentette ki Poirot méltóságteljesen -, én már alaposan benne járok a korban. Hogy is jutna eszembe effajta léhaság? 
 	De Léonie kuncogva távozott. Poirot lassan járt fel-alá a szobában. 
 	Elkomolyodott, mint akit valami nyugtalanít. 
 	- 
 	Most pedig - mondta végül - lássuk Lady 
 	Júliát. Kíváncsi vagyok, mit fog mondani. 
 	Lady Júlia nyugodtan, magabiztosan lépett a szobába. Kecsesen bólintott, és helyet foglalt a széken, amelyet Poirot odahúzott neki. - Lord Mayfield azt mondta, néhány kérdést óhajt föltenni nekem - mondta halkan, elıkelıen. 
 	- Igen, madame. A tegnap estérıl. 
 	- A tegnap estérıl? Tessék. 
 	- Mi történt, amikor befejezték a bridzspartit? 
 	- A férjem szerint késı volt már belekezdeni egy másikba. Fölmentem lefeküdni. 
 	- És aztán? 
 	- Elaludtam. 
 	- Más nincs? 
 	
 	- Nincs. Sajnos nem mondhatok semmi érde- 
 	keset. Mikor történt a... - tétovázott - a betörés? 
 	- Röviddel azután, hogy ön fölment. 
 	- Értem. Tulajdonképpen mit vittek el? 
 	- Néhány bizalmas iratot, madame. 
 	- Fontos iratokat? 
 	
 	- Nagyon fontosakat. 
 	Lady Júlia a homlokát ráncolta. - Értékesek voltak? - kérdezte végül. 
 	- Igen, madame, nagyon sok pénzt érnek. 
 	- Értem. 
 	Csönd támadt. 
 	- És mi volt a könyvével, madame?- kérdezte Poirot. 
 	- A könyvemmel? - nézett rá az asszony meghökkenve. 
 	- Igen, ha jól emlékszem, Mrs. Vanderlyn azt mondta, röviddel azután, hogy önök hárman visz-szavonultak, ön ismét lement a könyvéért. 
 	- Ó, igen, lementem. 
 	- Tehát valójában nem feküdt le azonnal? Hanem visszatért a szalonba? 
 	- így van. Megfeledkeztem róla. 
 	- Amíg a szalonban volt, hallotta, hogy valaki sikolt? 
 	- Nem... de igen... nem hiszem. 
 	- De hát, madame, ha a szalonban volt, hallania kellett. 
 	- Semmit sem hallottam - vetette hátra a fejét Lady Júlia. 
 	Poirot fölvonta a szemöldökét, de egy szót sem szólt. 
 	Lassan kínossá vált a csönd. 
 	- Milyen lépéseket tesznek? - kérdezte Lady Júlia éles hangon. 
 	- Milyen lépéseket? Nem értem, mire gondol, madame. 
 	- Mármint a rablással kapcsolatban. A rendırség nyilván megteszi a szükséges lépéseket. 
 	- A rendırséget nem értesítették - rázta a fejét Poirot. - Engem bíztak meg az üggyel. 
 	Az asszony rámeredt. Nyugtalan, elgyötört arca megnyúlt, arcizmai megfeszültek. Sötét szeme kutató pillantással igyekezett áthatolni Poirot közönyén. De hiába. - Nem mondhatja meg, milyen lépéseket tesznek? - sütötte le a szemét csüggedten Lady Júlia. 
 	- Csak arról biztosíthatom önt, madame, hogy minden követ megmozgatok. 
 	- Hogy elkapja a tolvajt, vagy hogy... visszaszerezze az iratokat? 
 	- A legfontosabb, madame, hogy az iratok 
 	megkerüljenek. 
 	Lady Júliát mintha kicserélték volna, unott lett, fásult. - Hogyne - mondta közömbösen -, hát persze. 
 	Megint csönd lett. 
 	- Van még valami, Monsieur Poirot? 
 	- Nincs, madame. Nem akarom tovább igénybe venni az idejét. 
 	- Köszönöm. 
 	Poirot kinyitotta elıtte az ajtót. Lady Júlia rá se nézett, amikor kiment. 
 	Poirot visszasétált a kandallóhoz, és gondosan elrendezte a dísztárgyakat a párkányon. Akkor is ezzel foglalatoskodott, amikor Lord Mayfield belépett a franciaablakon. 
 	- Nos? - kérdezte az újonnan érkezett. 
 	- Azt hiszem, minden rendben. Szépen alakulnak a dolgok. 
 	- Úgy látom, örül - meredt rá Lord Mayfield. 
 	- Egyáltalán nem örülök. De meg vagyok elégedve. 
 	- Komolyan mondom, Monsieur Poirot, nem 
 	tudok eligazodni magán. 
 	- Nem vagyok olyan szélhámos, amilyennek 
 	hisz. 
 	- Én egy szóval sem mondtam... 
 	- De gondolta! Mindegy, nem veszem rossz 
 	néven. Néha kénytelen vagyok szerepet játszani. 
 	
 	Lord Mayfield tanácstalanul és némi bizalmatlansággal nézett rá. Nem értette Hercule Poirot-t. Szerette volna semmibe venni, de valami azt súgta neki, hogy ez a nevetséges kis ember nem olyan jelentéktelen, amilyennek látszik. A képességek megítélésében Charles McLaughlin sose tévedett. 
 	- Nos - mondta -, mindannyian a kezében 
 	vagyunk. Ön szerint mi a következı lépés? 
 	- El tudná küldeni a vendégeit? 
 	- Azt hiszem, ez megoldható. Majd azt mondom, föl kell mennem Londonba e miatt az ügy 
 	miatt. Akkor valószínőleg maguktól elmennek. 
 	- Kitőnı. Próbálja meg így intézni a dolgot. 
 	- Nem gondolja...? - tétovázott Lord Mayfield. 
 	- Biztosra veszem, hogy ez a legjobb megoldás. 
 	- Ha ön mondja - vont vállat Lord Mayfield, és távozott. 

 NYOLCADIK FEJEZET 

 	A vendégek ebéd után hagyták el a kastélyt. Mrs. Vanderlyn és Mrs. Macatta vonaton utazott, Carringtonék a kocsijukon mentek. Poirot az elıcsarnokban állt, és hallotta, milyen elbővölıen búcsúzik Mrs. Vanderlyn a házigazdától. - El sem mondhatom, mennyire sajnálom, hogy ennyi baja és aggodalma volt - mondta. - 
 	Remélem, végül minden elrendezıdik, és önnek nem lesz semmiféle kellemetlensége. 
 	Az én számon pecsét lesz. 
 	- 
 	Kezet nyújtott, és kiment a Rollshoz, amely az állomásra vitte. 
 	Mrs. Macatta már a kocsiban ült. İ kurtán és együttérzés nélkül köszönt el az imént. 
 	Léonie, aki elıreült, a sofır mellé, hirtelen visszafutott az elıcsarnokba. - 
 	Asszonyom neszesszere nincs a kocsiban! - kiáltotta. 
 	Mindenki a táska keresésére indult. Végül Lord Mayfield találta meg az egyik tölgyfa szekrény mellett, ahová korábban lerakták. Léonie boldog kiáltással kapta föl az elegáns zöld szattyánbır táskát, és kisietett vele. 
 	- 
 	Lord Mayfield, Lord Mayfield - hajolt ki erre a kocsiból Mrs. Vanderlyn. - Lenne szíves ezt a levelet a saját postázandó küldeményeihez rakni? 
 	- 
 	adott át egy borítékot. - Ha magamnál tartom, hogy majd föladom a városban, biztosan megfeledkezem róla. A levelek mindig napokig hevernek a táskámban. 
 	Sir George Carrington a zsebórájával játszott, felpattintotta a fedelét meg lecsukta. A pontosság megszállottja volt. - Jól elhúzták az idıt - dörmögte. - A végén még lekésik a vonatot... 
 	- 
 	Ugyan, George, ne akadékoskodj már - szólt 
 	rá a felesége ingerülten. - Az ı vonatuk, nem a miénk. 
 	Férje szemrehányóan nézett rá. 
 	A Rolls elment. 
 	Reggie odahajtott Carringtonék Morrisával a fıbejárathoz. - A kocsi elıállt, apa - szólt ki. 
 	Az inasok kihozták Carringtonék poggyászát, és Reggie felügyeletével berakták a csomagtartóba. 
 	Poirot kilépett a fıbejárat elé, onnan figyelte az eseményeket. Hirtelen egy kéz nehezedett a karjára. 
 	- 
 	Monsieur Poirot - súgta a fülébe Lady Júlia izgatottan. - Beszélnem kell önnel... most rögtön. 
 	Poirot megadta magát. Lady Júlia maga után húzta a kis reggelizıszobába, és becsukta az ajtót. 
 	- Igaz, amit mondott - lépett közel hozzá -, Lord Mayfieldnek az a legfontosabb, hogy az iratok elıkerüljenek? 
 	- így van, madame - nézett rá kíváncsian Poirot. 
 	- Ha... ha azokat az iratokat visszaküldenék önnek, vállalná, hogy minden további kérdezıskö- 
 	dés nélkül visszajuttatja ıket Lord Mayfieldnek? 
 	- Nem tudom, jól értem-e, amit mond. 
 	- Persze! Jól érti, ebben biztos vagyok! Arról van szó, hogy a... tolvaj névtelen marad, ha az iratok megkerülnek. 
 	- Mennyi idı múlva, madame ? - kérdezte Poirot. 
 	- Tizenkét órán belül. 
 	- Ezt meg tudja ígérni? 
 	- Meg. - Poirot nem válaszolt, hát sürgetıen megismételte: - Garantálja, hogy nem kerül nyilvánosságra az ügy? 
 	- Igen, madame - válaszolta most már ünnepélyesen a másik. - Garantálom. 
 	- Rendben van, a többit bízza rám. - Az asszony kisietett a szobából. Egy perc múlva Poirot hallotta, hogy a kocsi elhajt. 
 	Átment az elıcsarnokon, s 
 	végig a folyosón, a dolgozószobába. Ott várta Lord Mayfield. 
 	- Nos? - nézett föl, amikor Poirot belépett. 
 	- Az ügy lezárult, Lord Mayfield - tárta szét a karját Poirot. 
 	- Tessék? 
 	Poirot szóról szóra elmondta, mi történt közte és Lady Júlia között. 
 	- 
 	De hát mit jelentsen ez? - nézett rá Lord 
 	Mayfield elképedve. - Nem értem. 
 	- Világos, nem? Lady Júlia tudja, ki lopta el a tervrajzokat. 
 	- Csak nem akarja azt mondani, hogy ı maga? 
 	- Szó sincs róla. Lady Júlia talán hazárdjátékos. 
 	De nem tolvaj. Ám ha vállalja, hogy visszajuttatja a tervrajzokat, ez azt jelenti, hogy vagy a férje, vagy a fia lopta el ıket. Sir George Carrington azonban odakint volt önnel a teraszon. Tehát csak a fia lehetett. Azt hiszem, meglehetıs pontossággal rekonstruálni tudom, mi történt tegnap este. Lady Júlia bement a fia szobájába, és üresen találta. 
 	Lejött, hogy megkeresse, de nem látta sehol. Aztán ma reggel meghallja, hogy rablás történt, és 
 	hallja azt is, hogy a fia kijelenti, egyenesen a szobájába ment, és ki se jött onnan. Márpedig tudja, 
 	hogy ez nem igaz. És még valamit tud a fiáról. 
 	Hogy gyenge akaratú, és kétségbeejtı anyagi helyzetben van. Látja, mennyire behálózta Mrs. 
 	Vanderlyn. Minden világos elıtte. Mrs. Vanderlyn rávette Reggie-t, hogy lopja el a tervrajzokat. Elhatározza, nem hagyja ennyiben a dolgot. Majd ı 
 	kézbe veszi Reggie-t, megszerzi az iratokat és visz-szajuttatja ıket. 
 	- De hát ez az egész képtelenség! - kiáltott föl Lord Mayfield. 
 	- Csakhogy ezt Lady Júlia nem tudja. İ nem 
 	tudja, amit én, Hercule Poirot kiderítettem - hogy Reggie Carrington tegnap este nem iratokat lopott, hanem Mrs. Vanderlyn francia szobalányának tette a szépet. 
 	- Légbıl kapott ostobaság az egész, -úgy, ahogy van! 
 	- Az bizony. 
 	- És az ügy korántsem zárult le. 
 	- De igen, lezárult. Én, Hercule Poirot, tudom az igazságot. Nem hisz nekem? Tegnap sem hitt nekem, amikor azt mondtam, tudom, hol vannak a tervrajzok. Pedig tudtam. Nagyon is kéznél voltak. -Hol? 
 	
 	- 
 	Lordságod zsebében. 
 	Csönd lett. 
 	- Tisztában van vele, mit beszél, Monsieur? - 
 	szólalt meg végül Lord Mayfield. 
 	- Hogyne. Tisztában vagyok vele, hogy igen 
 	okos emberrel van dolgom. Elsı perctıl fogva nem fért a fejembe, hogyan állíthatja olyan határozottan ön, aki saját bevallása szerint rövidlátó, 
 	hogy látott valakit kilépni a franciaablakon. El akarta fogadtatni ezt a megoldást... a kényelmes megoldást. Miért? Késıbb egyenként kizártam a többieket. Mrs. Vanderlyn fönt volt az emeleten, Sir George önnel a teraszon, Reggie Carrington a francia lánnyal a lépcsın, Mrs. Macatta az igazak álmát aludta a szobájában (a házvezetını szobája mellett, és Mrs. Macatta horkol!), Lady Júlia pedig nyilvánvalóan a fiát gyanúsítja. Tehát csak két lehetıség maradt. Vagy Carlile csúsztatta az iratokat a zsebébe, ahelyett hogy az íróasztalra tette 
 	volna ıket (márpedig ez ésszerőtlen, hisz mint ön rámutatott, le is másolhatta volna valamennyit), vagy pedig... vagy a tervrajzok a helyükön voltak, mikor ön az íróasztalhoz ment, onnan pedig nem kerülhettek máshová, mint az ön zsebébe. így már világos minden. Az, hogy ön makacsul állította, igenis látott valakit, hogy kitartott Carlile ártatlansága mellett, és semmiképp nem akart értem küldeni. 
 	Csak egyvalami okozott fejtörést: az indíték. Meg voltam gyızıdve róla, hogy ön becsületes ember, tisztességes. Ez abban is megmutatkozott, hogy semmi áron nem akart egy ártatlan 
 	embert gyanúba keverni. Az is nyilvánvaló volt, hogy a tervrajzok eltőnése az ön egész pályáját kedvezıtlenül befolyásolhatja. 
 	Akkor mire jó ez az esztelen lopás? Végül rájöttem a válaszra. Nézzük az ön pályafutásának azt a kritikus szakaszát pár évvel ezelıtt, amikor a miniszterelnök ország-világ elıtt kijelentette: ön soha nem kezdett tárgyalásokat a szóban forgó nagyhatalommal. Tegyük fel, hogy ez nem volt szó szerint igaz, és maradt valami feljegyzés, talán egy levél, amely azt bizonyítja, hogy ön valójában igenis megtette azt, amit a nyilvánosság elıtt cáfolt. Ezt a cáfolatot megkövetelte a közérdek. Ám kétséges, hogy az utca embere is így látná. Vagyis abban a pillanatban, amikor a legfıbb hatalom az ön kezébe kerül, valami ostoba visszhang a múltból meghiúsíthatna mindent. 
 	Gyanítom, hogy az a levél egy bizonyos kormány kezében volt, amely üzletet ajánlott önnek: odaadják a levelet cserébe az új bombázó tervrajzáért. Más esetleg visszautasította volna. De ön nem! Ön beleegyezett. Mrs. Vanderlynnek kellett lebonyolítania az üzletet. Megállapodtak, hogy lejön ide, és elintézik a cserét. Ön akkor árulta el magát, mikor bevallotta: nem volt határozott terve a hölgy leleplezésére. így hitelét vesztette a magyarázat, hogy miért hívta ide. 
 	Ön tehát megrendezte a rablást. Úgy tett, mintha látná a teraszon a tolvajt... 
 	ezzel tisztázta Carlile-t a gyanú alól. Az íróasztal olyan közel van a franciaablakhoz, hogy a tolvaj elvihette volna a tervrajzokat még akkor is, ha Carlile ki sem lép a szobából, csak hátat fordít, mert a páncélszekrénynél van dolga. Ön odament az íróasztalhoz, elvette a tervrajzokat, és a zsebében tartotta ıket egészen addig a pillanatig, amikor a korábban megbeszélt terv szerint Mrs. Vanderlyn neszesszerébe csúsztatta ıket. Tıle pedig viszonzásul meg-kapta a végzetes iratot, mint az ı postázásra váró levelét. 
 	Poirot elhallgatott. 
 	- Ön mindent tud, Monsieur Poirot - mondta 
 	Lord Mayfield. - Most nyilván utolsó gazembernek tart. 
 	- Szó sincs róla, Lord Mayfield - emelte föl Poirot tiltakozóan a kezét. - Mint mondtam, igen okos embernek tartom önt. Akkor értettem meg a dolgot, mikor itt beszélgettünk az éjjel. Ön elsı rangú mérnök. Azt hiszem, lesz néhány apró 
 	változtatás a bombázó gyártási leírásában, olyan ötletesen megoldott változtatások, hogy nem is igen lehet megállapítani, miért nem mőködik a szerkezet olyan remekül, mint remélték. Egy bizonyos idegen nagyhatalom azt tapasztalja majd, 
 	hogy a típus nem válik be... Semmi kétség, nagy csalódás lesz... 
 	Ismét csend támadt. 
 	- Ön igen agyafúrt, Monsieur Poirot - szólalt meg végül Lord Mayfield. - Csak arra kérem, egyvalamit higgyen el nekem. Bízom magamban. 
 	Azt hiszem, képes leszek kivezetni Angliát a válságból, amely véleményem szerint küszöbön áll. 
 	Ha nem volnék ıszintén meggyızıdve arról, hogy hazámnak szüksége van rám a kormánykeréknél, nem tettem volna azt, amit tettem... nem igyekeztem volna hasznot húzni mindkét félbıl... és egy 
 	ügyes trükkel kirántani a fejem a hurokból. 
 	- Ha lordságod nem tudna mindenkibıl hasznot húzni -jelentette ki Poirot -, nem is volna igazi 
 	politikus! 

 	Halott ember tükre 
 	
 	ELSİ FEJEZET 
 	
 	Modern lakás volt. Modern bútorokkal. A karosszékek kocka alakúak, a támlás székek szögletesek. Az ablakra merılegesen modern íróasztal, mellette apró termető, idıs férfi. Voltaképpen az ı feje az egyetlen tárgy a szobában, amely nem szögletes. Hanem tojás alakú. Monsieur Poirot egy levelet olvasott: Vasútállomás: Whimperley Táviratcím: Hamborough SL John Hamborough Close, 
 	Hamborough SL Mary, Westshire 
 	1936. szeptember 24. Monsieur Hercule Poirot Tisztelt uram! 
 	Olyan ügyrıl van szó, amely rendkívüli óvatosságot és diszkréciót igényel. Úgy határoztam, önt bízom meg vele, mert kedvezı véleményeket hallottam önrıl. Okom van feltételezni, hogy becsapnak és kijátszanak, de családi okokból nem kívánok a rendırséghez fordulni. Magam is teszek bizonyos lépéseket, de álljon készen, hogy ha táviratilag idehívom, haladéktalanul indulhasson. Lekötelezne, ha erre a levélre nem válaszolna. 
 	Híve, 
 	Gervase Chevenix-Gore. 
 	Monsieur Hercule Poirot szemöldöke egyre följebb csúszott, míg kis híján eltőnt a hajában. 
 	- 
 	Kicsoda ez a Qervase Chevenix-Qore tulajdonképpen? - kérdezte az üres levegıtıl. 
 	A könyvespolchoz ment, és levett egy nagy, vaskos kötetet. Hamar megtalálta, amit keresett. 
 	Chevenix-Gore, Sir Geruase Francis Xavier, 10. bnet; nemesség: 1694; nyőg. szds. 
 	17-es ulánusok;szül. 1878. május 18.;apja:SirGuyCheve-nix-Gore, 9. bnet; anyja: Lady Claudia Bretherton, Wallingford 8. earlje 2. lánya. Apja megh., 1911; házass.: 1912, Vanda Elizabeth, Frederick Arbuthnot ezredes (l. ott) id. lánya; isk.: Eton. Kat. szolg.; európai front 1914-18. Kedvtelések: utazás, vadászat nagyvadra. Cím: Hamborough St. Mary, Westshire, és Lowndes Square218, S.W. 1. 
 	Klubok: Cavalry, Travellers. 
 	
 	Poirot elégedetlenül csóválta a fejét. Pár percre gondolataiba merült, aztán az íróasztalhoz ment, kihúzott egy fiókot, és elıvett egy halom meghívót. - Ez az! - derült fel az arca. - Biztos, hogy ı is ott lesz! 
 	- Hát mégiscsak sikerült eljönnie, Monsieur Poirot! - üdvözölte a hercegnı mézédes hangon. -Nagyszerő! 
 	- Megtisztel, madame - hajolt meg Poirot. Elmenekült néhány rangos és lenyőgözı személyiségtıl: egy híres diplomatától, egy hasonlóképpen híres színésznıtıl meg egy közismert sportrajongó fırendtıl, s végre ráakadt arra, aki miatt 
 	idejött: az örökös „jelen volt még" vendégre, Mr. 
 	Satterthwaite-re. 
 	- A drága hercegnı... - csicsergett Mr. Satterthwaite vidáman - mindig olyan remekül érzem magam az összejövetelein... 
 	Lenyőgözı személyiség, érti, hogy gondolom, ugye? Néhány éve sokszor összefutottunk Korzikán... 
 	Mr. Satterthwaite beszélgetés közben elıszeretettel hozta szóba fırangú ismerıseit. Elképzelhetı, hogy Smith, Jones vagy Brown urak társaságában is idızött olykor, ám ezt sohasem emlegette. Mégsem volna méltányos elintézni ıt azzal, hogy üresfejő sznob. Éles szemmel figyelte meg az emberi természetet, és ha igaz, hogy a kibic tud a legtöbbet a játékról, Mr. Satterthwaite igen sokat tudott. 
 	- 
 	Drága öregem, idıtlen idık óta nem láttam 
 	magát. Nagy kiváltságnak tartom, hogy annak idején a Varjúfészek-ügy jóvoltából módomban állt 
 	közelrıl megfigyelni önt munka közben. Azóta úgy szólván bennfentesnek érzem magam. Errıl jut eszembe, épp a múlt héten találkoztam Lady Mary-vel. Olyan elbővölı teremtés, csupa üde frissesség! 
 	Futólag említést tettek a legfrissebb botrányokról - egy earl lányának a hóbortjairól meg egy viscount szánalmas viselkedésérıl -, majd Poirot ügyesen szóba hozta Gervase Chevenix-Gore nevét. 
 	- Az aztán eredeti figura, semmi kétség! - vette át a szót azonnal Mr. Satterthwaite. - Az utolsó baronet... így emlegetik. 
 	- Pardon, nem egészen értem. 
 	- Ez tréfa, tudja, vicc - ereszkedett le Mr. Satterthwaite elnézıen az idegenbıl jött ember alacsonyabb szellemi színvonalára. - Valójában persze nem ı az utolsó angol baronet. De az tény, 
 	hogy egy korszak zárul le vele. İ a Bátor Bitang Baronet... a szeszélyes, hızöngı arisztokrata, a múlt századi regények kedvelt alakja, a fickó, aki képtelen fogadásokat köt, és megnyeri ıket. 
 	Részletekkel is szolgált. Ifjúkorában Gervase Chevenix-Qore körülhajózta a földet egy vitorláson. Részt vett egy sarki expedíción. Kihívott párbajra egy lóversenybolond arisztokratát. Fogadásból felhajtotta kedvenc kancáját egy hercegi palota lépcsıjén. Egyszer meg a páholyából leugratott a színpadra, és a mondat közepén ragadta el az ismert színésznıt. Megszámlálhatatlan anekdota keringett róla. 
 	- Régi nemesi família - folytatta Mr. Sat- 
 	terthwaite. - Sir Guy de Chevenix részt vett az elsı keresztes háborúban. De most alighanem kihal a család. Az öreg Gervase az utolsó Chevenix-Gore. 
 	- És elszegényedtek? 
 	- Szó sincs róla. Gervase mesésen gazdag. Értékes ingatlanai vannak, házak, szénmezık, ráadásul ifjúkorában bejegyeztetett a nevére valami bányát Peruban vagy isten tudja, hol Dél-Amerikában, s az egy vagyont hozott neki. Elképesztı 
 	ember. Akármihez nyúl, minden sikerül neki. 
 	- Gondolom, már nem fiatal. 
 	- Hát nem, szegény öreg Gervase - sóhajtott fel Mr. Satterthwaite fejcsóválva. - Ha megkérdezné az embereket, a legtöbben azt mondanák, sültbolond. Bizonyos értelemben az is. 
 	Bolond, semmi 
 	kétség... nem orvosi értelemben, nem úgy, hogy tévképzetei volnának, hanem olyan értelemben, hogy abnormális. Világéletében rendkívül eredeti egyéniség volt. 
 	- S az évek múltával az eredetiség jobbára 
 	különcséggé fajul? - vetette föl Poirot. 
 	- Úgy van. Pontosan ez a helyzet szegény öreg Gervase-zel. 
 	- Netán túlzott elképzelései vannak a tulajdon fontosságáról? 
 	- De mennyire! Az a gyanúm, Gervase a világon mindig is csak kétféle embert ismert: 
 	a Chevenix-Gore-okat meg a többieket! 
 	- Túlzásba vitt családi büszkeség! 
 	- Az. Minden Chevenix-Gore pokolian fennhéjá- 
 	zó... nem ismernek se istent, se embert. Gervase meg, az utolsó a sorban, a többinél is rosszabb. 
 	Tudja, úgy beszél... komolyan mondom, mintha ı volna... maga az Atyaúristen. 
 	- Hát igen - bólogatott Poirot lassan, elgondolkozva -, erre számítottam. 
 	Tudja, kaptam tıle egy 
 	levelet. Különös levelet. Nem fölkért, hanem a színe elé idézett. 
 	- Királyi parancs - kuncogott Mr. Satterthwaite. 
 	- Pontosan. A jelek szerint ennek a Sir Gervase-nek eszébe sem jutott, hogy én, Hercule Poirot fontos ember vagyok, és megszámlálhatatlan üggyel kell foglalkoznom, így merıben valószínőtlen, 
 	hogy módomban áll mindent félredobni és engedelmes kutya módjára loholni hozzá... mintha egy 
 	senki volnék, aki örül, hogy megbízást kapott. 
 	Mr. Satterthwaite az ajkába harapva elfojtott egy mosolyt. Talán arra gondolt, hogy egoizmus dolgában Hercule Poirot-nak nemigen van mit Gervase Chevenix-Gore szemére vetnie. - Persze talán sürgıs ügyben idézte a színe elé... - dünnyögte. 
 	- Szó sincs róla! - közölte Poirot nyomatékos gesztussal. - Mindössze arról van szó, hogy rendelkezésére kell állnom, ha és amennyiben szüksége lesz a szolgálataimra! Enfin, je uous de-mande! Most mondja! - emelte föl ismét a kezét. 
 	A mozdulat minden szónál ékesebben fejezte ki Monsieur Poirot mélységes felháborodását. 
 	- Tehát visszautasította? 
 	- Egyelıre nem volt rá módom - válaszolta 
 	elgondolkozva Poirot. 
 	- 
 	De visszautasítja? 
 	A kis ember arca megváltozott. - Hogyan is fejezzem ki magam? - ráncolta a homlokát töprengve. - Visszautasítani... ez volt az elsı gondolatom. De isten tudja... Az embernek néha vannak megérzései. Az a benyomásom, hogy itt valami szaglik... 
 	Mr. Satterthwaite nem mutatta a derültség semmi jelét az utóbbi fordulat hallatán. - Komolyan? - mondta. - Érdekes... 
 	- Úgy vélem - folytatta Hercule Poirot -, hogy az olyasfajta ember, amilyennek az imént leírta, nagyon sebezhetı... 
 	- Sebezhetı? - csodálkozott el Mr. Satterthwaite. Ez nemigen jutott volna eszébe Qervase Chevenix-Gore-ról. De éles esző volt és intuitív. Azt hiszem, értem, mire gondol - mondta töprengve. 
 	- Az ilyen ember páncélt hord... de még milyen páncélt! A kereszteseké semmiség volt ehhez 
 	
 	képest... a gıg, a büszkeség, az önbecsülés páncélját. Az ilyen vértezet bizonyos értelemben védelmet nyújt. A nyilak, az élet mindennapi nyilai lepattannak róla. De van egy nagy veszély. A páncélban az ember néha észre sem veszi, hogy megtámadták. Késve látja meg, késve hallja meg... és még késıbb érzi a támadást. - Elhallgatott. - 
 	Hány tagú Sir Gervase családja? - kérdezte aztán megváltozott hangon. 
 	- Hát ott van a felesége, Vanda. Arbuthnot 
 	lány... fiatal korában gyönyörő volt. Még mindig szép. Bár szörnyen réveteg. Imádja Gervase-t. Azt hiszem, nagy híve az okkult tanoknak. Amulette-ket meg szkarabeuszokat visel, és valami egyiptomi uralkodónı reinkarnációjának mondja magát. 
 	Aztán ott van Ruth, a fogadott lányuk. Saját gyerekük nincs. Igen vonzó lány, a modern fajtából. Ebbıl áll a család. Persze ott van még Hugó Trent. Qervase unokaöccse. Pamela Chevenix-Gore Reggie Trenthez ment feleségül, és Hugó volt az egyetlen gyerekük. A fiú árva. A címet persze nem örökölheti, de azt hiszem, végül az övé lesz Gervase pénzének nagy része. 
 	Jóképő fickó, a királyi lovasgárdánál szolgál. 
 	Poirot elgondolkozva bólintott. - Sir Gervase-nek nagyon fáj, hogy nincs fia, aki örökölhetné a címet, ugye? - kérdezte aztán. 
 	- Alighanem elevenébe vág. 
 	- Megszállottja a családi ısi névnek? 
 	- Igen. - Mr. Satterthwaite pár percig hallgatott. Fúrta az oldalát a kíváncsiság. - Van valami konkrét oka rá, hogy lemenjen Hamborough Close-ba? - kockáztatta meg végül a kérdést. 
 	- Nincs - csóválta a fejét Poirot töprengve. - 
 	Nem látok rá semmiféle okot. Mindazonáltal azt hiszem, le fogok menni. 
 	
 	MÁSODIK FEJEZET 
 	
 	Hercule Poirot egy elsı osztályú vasúti kocsi sarkába húzódott. Robogott vele a vonat az angol tájon át. A detektív elgondolkozva húzott ki a zsebébıl egy gondosan összehajtogatott táviratot. Kinyitotta és újra elolvasta: üljön föl négy harmincasra Sí. Pancrason szóljon kalauznak állítsa meg expresszt Whimper-leynél. 
 	- Cheuenix-Gore 
 	Poirot összehajtotta a táviratot, és visszatette a zsebébe. 
 	A kalauz mérhetetlenül alázatos volt. Az úr Hamborough Close-ba utazik? 
 	Hogyne, Sir Qer-vase Chevenix-Gore vendégeinek mindig megáll a vonat Whimperleynél. - Nemesi privilégium, uram, azt hiszem. - Azóta kétszer jött be. 
 	Elıször biztosította utasát: mindent megtesznek, hogy egyedül maradjon a kocsiban, és senki se zavarja a nyugalmát, másodszor pedig bejelentette: az expressz tíz percet késik. 
 	A vonatnak 7.50-kor kellett volna megérkeznie, de pontosan nyolc óra két perc volt, amikor Hercule Poirot leszállt a kis vidéki állomáson, és a figyelmes kalauz kezébe nyomta a remélt félkoronást. 
 	Fütyült a mozdony, és az Északi Expressz ismét elindult. 
 	- Mr. Poirot? - lépett oda Poirot-hoz egy sötétzöld uniformisba öltözött, magas sofır. - Hamborough Close-ba, ugye? - Fogta a detektív elegáns útitáskáját, és indult elıtte kifelé az állomásról. Hatalmas Rolls várta ıket. A sofır kinyitotta az ajtót Poirot elıtt, utasa térdére terített egy pompás szırmetakarót, és elhajtottak. 
 	Vagy tíz percig robogtak kanyargós utakon és mezei ösvényeken, aztán a kocsi bekanyarodott egy széles kapun, melyet kétoldalt hatalmas kıgriffek díszítettek. 
 	Áthajtottak a parkon, föl a házhoz. Ahogy odaálltak, nyílt az ajtó, s lenyőgözı mérető komornyik jelent meg a lépcsın. - Mr. Poirot? Erre parancsoljon, uram - vezette át a vendéget az elıcsarnokon. Jobboldalt középen kinyitott egy ajtót. -Mr. Hercule Poirot -jelentette be az újonnan érkezettet. 
 	A szobában jó néhány estélyi öltözékő ember tartózkodott. A belépı Poirot éles szeme azonnal látta, hogy nem várták. Minden jelenlévı leplezetlen csodálkozással nézett rá. 
 	Végül tétován feléje indult egy magas hölgy, akinek sötét haját ısz szálak szıtték át. 
 	- Elnézését kérem, madame - hajolt a keze 
 	fölé Poirot. - Félek, késett a vonatom. 
 	- Nem tesz semmit - mondta Lady Chevenix- 
 	Gore révetegen, s még mindig tanácstalanul meredt a vendégre. - Nem tesz semmit, Mr.... nem 
 	hallottam jól... 
 	- Hercule Poirot - mutatkozott be a detektív tisztán és érthetıen. 
 	Mögötte valaki hallhatóan levegı után kapott. 
 	Poirot ekkor vette észre, hogy a házigazda nyilvánvalóan nincs a szobában. - 
 	Tudott az érkezésemrıl, madame ? - dünnyögte halkan. - 
 	Hogyne... persze... - 
 	A válasz nem hangzott 
 	valami meggyızıen. - Azt hiszem... szóval nyilván, de én olyan szórakozott vagyok, Monsieur Poirot. Mindent elfelejtek - vallotta be szomorkás elégedettséggel. - Megmondanak valamit, úgy tőnik, felfogtam, de aztán kimegy a fejembıl! 
 	Eltőnik! Mintha ott se lett volna. - Aztán, mintha elmulasztott kötelességének tenne eleget, tétován körülnézett, s azt mormolta: - Gondolom, mindenkit ismer. 
 	Bár ez nyilvánvalóan nem felelt meg az igazságnak, Lady Chevenix-Gore szemmel láthatólag ezzel a bevált fordulattal szokta megkímélni magát a bemutatás fáradságától és a keserves feladattól, hogy megjegyezze az emberek nevét. Most azonban óriási erıfeszítést tett, hogy eleget tegyen az embert próbáló helyzet kívánalmainak: - A lányom, Ruth - mutatott a Poirot elıtt álló lányra. 
 	Magas, fekete hajú teremtés volt ı is, de egé- 
 	szen más típus, mint Lady Chevenix-Gore. Nem elmosódott, bizonytalan vonású, hanem szép metszéső, kissé hajlott orrú és tiszta vonalú, határozott állú. Sőrő, göndör fekete haját hátrafésülte. Festetlen arca olyan hamvas és üde volt, akár a szegfő. Ilyen gyönyörő lányt nem sokat látott életében, gondolta Poirot. Az volt a benyomása, hogy nem csak szép, hanem okos is, és úgy sejtette, büszke és ingerlékeny. 
 	- Ez aztán a szenzáció, Monsieur Poirot-t üdvö zölhetjük körünkben - mondta kissé affektáltan, de Poirot úgy érezte, csak játszik. - Úgy látszik, az öregúr gondoskodott egy kis meglepetésrıl. 
 	- Tehát nem tudták, hogy jövök, mademoí- 
 	selle ? - kérdezte Poirot gyorsan. 
 	- Nekem fogalmam sem volt róla. így csak 
 	vacsora után járulhatok ön elé az autogramgyőjtı könyvecskémmel. 
 	Az elıcsarnokban megszólalt a gong, aztán a komornyik kinyitotta az ajtót, és bejelentette: -A vacsora tálalva van. - De szinte még ki sem mondta az utolsó szót, amikor különös dolog történt. A szertartásos modorú szolgából egy pillanatra elképedt emberi lény lett... 
 	Olyan gyorsan történt, a jól nevelt szolga álarca olyan hamar a helyére került, hogy aki nem nézett véletlenül éppen oda, semmit sem vett észre az egészbıl. Poirot azonban történetesen odanézett. És szöget ütött a fejébe a dolog. 
 	A komornyik tétován állt az ajtóban. Bár az arca megint illendıen kifejezéstelen volt, izmai megfe szültek. 
 	- Te jó isten - mondta Lady Chevenix-Gore bizonytalanul -, ez fölöttébb különös. Én igazán... az ember nem is tudja, mitévı legyen. 
 	- 
 	Ez a páratlan megdöbbenés annak tulajdo- 
 	nítható, Monsieur Poirot, hogy apám, az utóbbi húsz évben elıször, elkésett a vacsoráról. 
 	- 
 	Fölöttébb különös... - nyöszörögte Lady 
 	
 	Chevenix-Gore. - Gervase soha... 
 	Magas, katonás, egyenes tartású férfi lépett oda hozzá. - A jó öreg Gervase! - 
 	nevette el magát vidáman. - Végre elkésett! Szavamra, ezt hallani fogja tılünk egy darabig. Mit gondolnak, nem találja a gallérgombját? Vagy Gervase mentes a mi emberi gyarlóságainktól? 
 	- 
 	De hát Gervase soha nem késik el - rebegte 
 	Lady Chevenix-Gore zavartan. 
 	Szinte nevetséges volt, hogy ez az egyszerő epizód milyen megdöbbenést vált ki. Hercule Poirot azonban egyáltalán nem találta nevetségesnek... A megdöbbenés mögött nyugtalanságot, sıt talán szorongást sejtett. És azt is érthetetlennek találta, hogy Gervase Chevenix-Gore nem jelenik meg titokzatos körülmények közt iderendelt vendégének üdvözlésére. 
 	Közben szemmel láthatólag senki sem tudta, mitévık legyenek. Példátlan esemény történt, fogalmuk sem volt, hogyan birkózzanak meg vele. 
 	Végül Lady Chevenix-Gore vállalta a kezdeményezést, már amennyire azt egyáltalán kezdeményezésnek lehetett nevezni. Mindenesetre tétován megszólalt. - 
 	Snell, az úr...? - nem fejezte be a mondatot, csakvárakozóan nézett a komornyikra. 
 	Snell, aki szemmel láthatólag hozzászokott már úrnıje tudakozódó módszeréhez, késedelem nélkül válaszolt a közelebbrıl meg nem határozott kérdésre. - Sir Gervase nyolc óra elıtt öt perccel jött le, milady, és egyenesen a dolgozószobába ment. 
 	- 
 	Értem... - Lady Chevenix-Gore szája nyitva 
 	maradt, szeme a semmibe révedt. - Gondolja, hogy... szóval... hallotta a gongot? 
 	- Úgy vélem, hallania kellett, milady, hiszen a gong éppen a dolgozószoba ajtaja elıtt függ. Természetesen nem volt tudomásom róla, hogy Sir 
 	Gervase még a dolgozószobában tartózkodik, különben jelentettem volna neki, hogy tálalva van. 
 	Jelentsem most, milady? 
 	- Köszönöm, Snell. Igen, legyen szíves. Hogyne, persze... - fogadta Lady Chevenix-Gore látható megkönnyebbüléssel a javaslatot. - Snell valódi kincs - 
 	fordult a vendégekhez, mikor a komornyik távozott. - Nem is tudom, mihez kezdenénk nélküle. 
 	Valaki helyeslıen dünnyögött, de senki sem szólalt meg hangosan. Hercule Poirot fokozott érdeklıdéssel figyelte a népes társaságot, és az volt a benyomása, mindannyian feszültek. Gyorsan körbepillantott, osztályozta ıket. Két idısebb férfi, a katonás megjelenéső, aki az imént megszólalt, meg egy sovány, szikár, ısz hajú, összeszorított szájú jogászféle. Két fiatalabb férfi, mindkettı egészen más típus. Az egyik bajuszos, kissé fennhéjázó; ı lehet Sir Gervase unokaöccse, aki a királyi lovasgárdánál szolgál, gondolta Poirot. A másikat, fényes, hátrafésült hajával, feltőnıen jó külsejével határozottan alacsonyabb társadalmi osztályba sorolta. A társaságban volt még egy alacsony, szemüveges, okos tekintető középkorú nı, meg egy lángvörös hajú lány. 
 	Snell jelent meg az ajtóban. A modora elıírásszerő volt, de a tökéletes komornyik rezzenéstelen álarca mögött ismét fölsejlett a zaklatott emberi lény. 
 	- Elnézését kérem, milady, de a dolgozószoba ajtaja zárva van. 
 	- Zárva? - kérdezte egy fiatal, élénk, kissé izgatott férfihang. A hátrasimított hajú, jóképő fiatalember volt. - Megyek, megnézem... - indult el gyors léptekkel. 
 	De Poirot szép csöndben átvette a parancsnokságot Olyan magától értetıdıen, hogy senki nem tartotta különösnek, hogy egy vadidegen, aki csak most érkezett, se szó, se beszéd, átveszi az irányítást. - Jöjjön. Menjünk át a dolgozószobába 
 	- mondta. -Kérem, vezessen bennünket - nézett Snellre. 
 	A komornyik engedelmeskedett. Poirot ment a nyomában, s a többiek követték ıket, mint a birkanyáj. 
 	Snell átvezette ıket a tágas elıcsarnokon, el a lépcsı kettéágazó íve meg a hatalmas állóóra és a gongnak helyet adó falmélyedés mellett, aztán végig a keskeny folyosón, melyet egy ajtó zárt le. Itt Poirot Snell elé lépett, s óvatosan lenyomta a kilincset. Az megmozdult, de az ajtó nem nyílt ki. Poirot finoman kopogott. Aztán egyre hangosabban. Hirtelen abbahagyta, térdre ereszkedett, és benézett a kulcslyukon. 
 	Lassan állt fel. - uraim - nézett körül komoran -, ezt az ajtót azonnal be kell törni! 
 	Irányításával a két magas, erıs testalkatú fiatalember rohamot indított. Nem volt könnyő dolguk. Hamborough Close-ban tömör ajtók voltak. 
 	Nagy nehezen mégis engedett a zár, recsegett-ropogott a fa, s az ajtó bevágódott. 
 	Egy pillanatig dermedten álltak az ajtóban, egymáshoz préselıdve nézték az eléjük táruló látványt. A lámpák égtek. A bal oldali fal mentén hatalmas, súlyos, tömör mahagóni íróasztal. Mellette, nem az asztalnál, hanem elfordulva, széles hátával feléjük, nagydarab férfi ült roskadtan a székben. Feje és felsıteste lelógott a szék jobb oldalán, jobb keze és karja ernyedten csüngött. 
 	Alatta a szınyegen apró pisztoly csillant meg... 
 	Nem volt szükség találgatásra. Minden világos volt. Sir Gervase Chevenix-Gore agyonlıtte magát. 
 	
 HARMADIK FEJEZET 

 	Az ajtóban állók pár pillanatig mozdulatlanul meredtek a látványra. Aztán Poirot elırelépett. 
 	- 
 	Jézusom, az öreg agyonlıtte magát - szólalt meg éles hangon Hugó Trent. 
 	-Jaj, Gervase... Gervase! - nyögött fel Lady Chevenix-Gore hosszan, iszonyattal. 
 	- Vigyék el Lady Chevenix-Gore-t - szólt hátra Poirot. - Itt már úgysem tehet semmit. 
 	- Jöjjön, Vanda - mondta engedelmesen az 
 	idıs, katonás fellépéső férfi. - Jöjjön, kedvesem. 
 	Már semmit sem tehet. Vége van. Jöjjön, Ruth, vegye gondjába az édesanyját. 
 	Ruth Chevenix-Gore azonban már befurakodott a szobába, és ott állt szorosan Poirot mellett, aki a székben elterülı, félelmetes alak fölé hajolt... egy herkulesi termető, vikingszakállú férfi teste fölé. 
 	- 
 	Biztos benne, hogy... meghalt? - kérdezte a lány halkan, feszülten, furcsán fojtott, tompa hangon. 
 	Poirot felnézett. 
 	A lány arcát átfőtötte valamilyen szigorúan megfegyelmezett és elfojtott érzelem, amelyen Poirot nem tudott kiigazodni. Nem fájdalom volt... inkább valami rémülettel vegyes izgalom. 
 	- Az édesanyja, kedvesem... - mormolta az 
 	alacsony, csiptetıs szemüveges nı -, nem gon dolja, hogy...? 
 	- Akkor mégsem autó volt vagy egy pezsgıs- 
 	üveg dugója! - kiáltott föl a vörös hajú lány magas, hisztérikus hangon. - 
 	Hanem a lövés... 
 	Poirot megfordult. - Valaki értesítse a rendırséget ... - nézett szembe velük. 
 	- Azt ne! - kiáltotta Ruth Chevenix-Gore indulatosan. 
 	- Sajnos, nem tehetünk mást - mondta a jogászkülsejő idıs férfi. - Lesz szíves elintézni, Burrows? Hugó... 
 	- Ön Mr. Hugó Trent? - fordult Poirot a magas, bajuszos fiatalemberhez. - Azt hiszem, helyes volna, ha kettınkön kívül mindenki távozna a szobából. 
 	Most is mindenki alávetette magát az utasításának. Az ügyvéd kiterelte a többieket. Poirot egyedül maradt Hugó Trenttel. 
 	- 
 	Mondja, ki maga? - meredt a fiatalember 
 	Poirot-ra. - Mert nekem halvány sejtelmem sincs róla. Mit keres itt? 
 	Poirot névjegytárcát húzott elı a zsebébıl, s kivett egy kártyát. 
 	- Magándetektív? - nézett a névjegyre Hugó 
 	
 	Trent. - Persze, már hallottam magáról... De még most sem értem, mit keres itt! 
 	- Nem tudott róla, hogy a nagybátyja... mert a nagybátyja volt, ugye...? 
 	- Az Öreg? - pillantott le a halottra Hugó Trent. 
 	- Igen, a nagybátyám volt. 
 	- Ön nem tudott róla, hogy hívatott? 
 	Hugó megrázta a fejét. - Fogalmam sem volt -mondta lassan. A hangjában nehezen meghatározható érzelem bujkált. Az arca merev volt és ostoba... hasznos álarc a válságos pillanatokban, gondolta Poirot. 
 	- 
 	Westshire-ben vagyunk, ugye? - mondta Poirot csöndesen. - Jól ismerem az itteni rendırfınököt, Riddle ırnagyot. 
 	- Körülbelül félmérföldnyire lakik innen. Valószínőleg maga fog átjönni. 
 	- Az jó lesz - bólintott Poirot. 
 	Óvatosan járkált a szobában. Félrehúzta a függönyt, és megvizsgálta a franciaablakokat, finoman megpróbálta kinyitni ıket. Zárva voltak. 
 	Az íróasztal mögötti falon kerek tükör lógott. Szilánkokra tört. Poirot lehajolt, és fölvett egy apró tárgyat. 
 	- Az mi? - kérdezte Hugó Trent. 
 	- A golyó. 
 	- Egyenesen áthatolt a fején, és a tükörbe vágódott? 
 	- Úgy látszik. 
 	Poirot gondosan visszatette a golyót oda, ahol találta. Az íróasztalhoz lépett. Néhány iratot gondosan csoportokba rendeztek. Az itatósmappán egy letépett papírlapon nagy, reszketeg betőkkel ez állt: SAJNÁLOM. 
 	- 
 	Nyilván közvetlenül azelıtt írta... hogy megtette. 
 	Poirot elgondolkozva bólintott. Megint az összetört tükörre nézett, aztán a halottra. Homlokára redık futottak, mintha meghökkent volna valamin. Az ajtóhoz ment, amely ferdén lógott, kifeszített zárjával. Tudta, hogy nincs benne a kulcs, hisz különben nem nézhetett volna be a kulcslyukon. A padlón is hiába kereste. A halott fölé hajolt, és végigtapogatta. - Igen - mondta. - A kulcs a zsebében van. 
 	Hugó elıvette a cigarettatárcáját, és rágyújtott. - Szerintem minden világos - 
 	mondta rekedtes hangon. - A nagybátyám bezárkózott ide, ráfirkálta az üzenetet arra a darab papírra, aztán agyonlıtte magát. 
 	Poirot tőnıdve bólintott. 
 	- Csak azt nem értem, miért hívatta magát - 
 	folytatta Hugó. - Mit jelentsen ez az egész? 
 	- Ezt már nehezebb megmagyarázni. Amíg arra várunk, Mr. Trent, hogy az illetékes hatóságok 
 	munkához lássanak, volna szíves felsorolni nekem, kikhez volt szerencsém ma este, amikor 
 	megérkeztem? 
 	- Hogy kikhez? - kérdezte Hugó szinte szórakozottan. - Hogyne, persze. 
 	Bocsásson meg. Talán 
 	üljünk le - mutatott egy kanapéra a szoba legtávo labbi sarkában, minél messzebb a holttesttıl. - 
 	Nos, ott van Vanda - folytatta akadozva -, tudja, a nagynéném. Meg Ruth, az unokatestvérem. İket már ismeri. A másik lány Susan Cardwell. Csak vendégségbejött. Aztán Bury ezredes. A család régi barátja. És Mr. Forbes. İ is a család régi barátja meg az ügyvédje, meg minden. Fiatal korában mindkét öregúr szerelmes volt Vandába, és azóta is hőséges, odaadó csatlósai. Nevetséges, de megható. Aztán ott van Godfrey Burrows, az Öreg, mármint a nagybátyám titkára, és Miss Lingard, aki a Chevenix-Qore család krónikáján dolgozik az öreggel. Történelmi adatgyőjtést végez szerzıknek. Azt hiszem, más nincs. 
 	Poirot bólintott. - Ha jól tudom, önök hallották is a lövést, amely végzett a nagybátyjával - mondta. 
 	- Igen, hallottuk. Azt hittük, pezsgısüveg dugója... legalábbis én azt hittem. 
 	Susan és Miss Lingard úgy gondolta, egy autó kipufogója. Tudja, az országút itt van a közelben. 
 	
 	- Ez mikor történt? 
 	- Hát, körülbelül hét után tíz perccel. Alighogy Snell elıször megütötte a gongot. 
 	- És önök hol voltak, amikor meghallották? 
 	- Az elıcsarnokban. Még nevettünk is, tudja, vitatkoztunk, hogy honnan jött a hang. Én azt mondtam, az ebédlıbıl, Susan, hogy a szalon felıl, Miss Lingard, hogy az emeletrıl, Snell pedig, hogy kintrıl, az országút felıl, csak az emeleti ablakon át. „Van valakinek további elképzelése?" - kérdezte Susan. Én meg nevettem, és azt mondtam, a gyilkosság mindig számításba jöhet. Elég rohadt érzés most rá gondolni - rándult meg az arca. 
 	- Az meg sem fordult a fejében senkinek, hogy Sir Gervase esetleg agyonlıtte magát? 
 	- Persze hogy nem. 
 	- Önnek semmiféle elképzelése sincs arról, miért követhette el az öngyilkosságot? 
 	- Hát, azt nem mondanám... - mondta Hugó 
 	vontatottan. 
 	- Tehát van valami elképzelése? 
 	- Igen... hát szóval... ezt nehéz megmagyarázni. Természetesen nem számítottam rá, hogy öngyilkos lesz, de azért nem vagyok olyan nagyon meglepve. Az a helyzet, hogy a nagybátyám sült bolond volt, Monsieur Poirot. Ezt mindenki tudta. 
 	- Ön szerint ez elégséges magyarázat? 
 	- Hát, elıfordul, hogy az emberek agyonlövik magukat, ha becsavarodnak. 
 	- Lenyőgözıen egyszerő magyarázat. 
 	Hugó Poirot-ra meredt. Az megint fölállt, és céltalanul járkált a szobában. 
 	Kényelmesen berendezett helyiség volt, nagyrészt súlyos, Viktória korabeli bútorokkal. Tömör könyvespolcok, hatalmas karosszékek és néhány eredeti Chippendale támlás szék. Kevés volt a dísztárgy, de néhány bronzmunka a kandallópárkányon felkeltette Poirot figyelmét, és szemmel láthatólag a csodálatát is. Egyenként kézbe vette ıket, s gondosan megvizsgálta mindet, csak aztán tette vissza óvatosan. A bal szélen állóról körmével leszedett valamit. 
 	
 	- Az mi? - kérdezte Hugó közömbösen. 
 	- Semmi különös. Csak egy kis üvegszilánk. 
 	- Érdekes, hogy a tükör így szilánkokra tört a lövéstıl - jegyezte meg Hugó. - A törött tükör balszerencsét jelent. Szegény öreg Gervase... 
 	Gondolom, a szerencséje túl sokáig kitartott. 
 	- Szerencsés ember volt a nagybátyja? 
 	- Közmondásos volt a szerencséje! - nevette el magát Hugó. - Amihez csak hozzáért, arannyá változott! Ha esélytelen lóra tett, az biztos befutott! 
 	Ha befektetett egy keveset ígérı bányába, ott azonnal aranyércet találtak! Hihetetlen módon menekült meg a legveszélyesebb helyeken a legveszélyesebb helyzetekbıl. 
 	Nemegyszer csak csodának köszönhette az életét. A maga módján rendes öreg fickó volt, tudja. Az biztos, hogy sokfelé megfordult, sok mindenen átment, abban a 
 	nemzedékben nemigen akadt párja. 
 	- Kedvelte a nagybátyját, Mr. Trent? - düny-nyögte Poirot csevegı hangon. 
 	Hugó Trentet mintha meglepte volna a kérdés. - Hát... igen, persze - mondta bizonytalanul. -Tudja, néha nem volt könnyő vele. Az idegeire ment az embernek, meg minden. Szerencsére nekem nem sokat kellett együtt lennem vele. 
 	- İ szerette magát? 
 	- Nem nagyon mutatta! İszintén szólva elég 
 	rossz néven vette, hogy a világon vagyok. 
 	- Hogyan, Mr. Trent? 
 	
 	- Nézze, neki nem volt fia... és ezt nagyon rosz-szul tőrte. Mindene volt a család meg ilyesmi. Azt hiszem, borzasztó nehezen viselte el a gondolatot, hogy vele kihalnak a Chevenix-Gore-ok. Tudja, a családfa visszavezethetı a normann hódítás koráig. 
 	És az öreg volt az utolsó sarj. Gondolom, az ı szempontjából ez valóban istencsapás lehetett. 
 	- Ön nem osztozik az érzelmeiben? 
 	- Szerintem ez az egész kiment már a divatból 
 	- 
 	vont vállat Hugó. 
 	- Mi történik majd a vagyonnal? 
 	- Nem is tudom. Talán én öröklöm. De lehet, hogy Ruthra hagyta. Amíg Vanda él, valószínőleg az övé lesz. 
 	- A nagybátyja nem közölte határozottan a 
 	szándékait? 
 	- Hát, volt egy dédelgetett ábrándja. 
 	- Micsoda? 
 	- Az volt a vesszıparipája, hogy Ruthnak meg nekem össze kellene házasodnunk. 
 	- Ez kétségtelenül megnyugtató megoldás lett volna. 
 	- Fölöttébb megnyugtató. Csakhogy Ruthnak... nos, neki megvannak a saját, igen határozott elképzelései az életrıl. Persze ritka vonzó teremtés, és ezt tudja is. Nem siet férjhez menni és 
 	családot alapítani. 
 	- De ön a maga részérıl szívesen belement 
 	volna, Mr. Trent? - hajolt elıre Poirot. 
 	- Nem látom be, mit számít manapság, hogy kit vesz el az ember - mondta a fiatalember unottan. - Olyan könnyen megy a válás. 
 	Ha nem jön össze a dolog, gyerekjáték véget vetni a bonyodalmaknak és elölrıl kezdeni mindent. 
 	Kinyílt az ajtó, s Forbes lépett be egy magas, határozott fellépéső férfival. 
 	- Jó napot, Hugó - biccentett a jövevény Trentnek. - Fogadja részvétemet. Tudom, milyen nehéz most mindannyiuknak. 
 	- Jó napot, Riddle ırnagy - lépett hozzá Poirot. 
 	- 
 	Emlékszik rám? 
 	- 
 	De mennyire - fogott kezet vele a rendırfı- 
 	nök. - Szóval maga is itt van? - kérdezte tőnıdve, s kíváncsian nézett Hercule Poirot-ra. 
 	
 NEGYEDIK FEJEZET 

 	- Nos? - kérdezte Riddle ırnagy húsz perccel késıbb egy sovány, ıszülı hajú idısebb férfitól, a rendırségi orvosszakértıtıl. 
 	Az orvos vállat vont. - Több mint egy félórája... de legfeljebb egy órája halott. Tudom, hogy nem érdeklik a szakmai részletek, tehát megkímélem tılük. 
 	Átlıtték a fejét, a pisztolyt a jobb halántékától pár hüvelyknyire tartották. A golyó áthatolt az agyon, és kijött a másik oldalon. 
 	- Összeegyeztethetı ez az öngyilkossággal? 
 	- Tökéletesen. Aztán a test félredılt a székben, és a pisztoly kiesett a kezébıl. 
 	- Magánál van a golyó? 
 	- Igen - emelte föl az orvos. 
 	- Rendben van - mondta Riddle ırnagy. - Ezt megtartjuk, hogy összehasonlíthassuk a pisztoly-lyal. Örülök, hogy ilyen világos az ügy, és nincs semmi probléma. 
 	- Doktor úr, ön biztos benne, hogy nincs 
 	
 	semmi probléma? - kérdezte szelíden Hercule Poirot. 
 	- Nos, van itt valami, ami elég furcsa - válaszolta az orvos megfontoltan. - 
 	Amikor fıbe lıtte 
 	magát, kissé jobbra kellett dılnie. Különben a golyó nem a tükör közepébe vágódott volna, hanem a tükör alatt a falba. 
 	- Nem valami kényelmes helyzet öngyilkosság hoz - jegyezte meg Poirot. 
 	- Ugyan, a kényelem... - vont vállat az orvos -, mikor az ember mindennek véget akar vetni... -Nem fejezte be a mondatot. 
 	- El lehet vinni a holttestet? - kérdezte Riddle ırnagy. 
 	- Igen. Én végeztem vele a boncolásig. 
 	- És ön, felügyelı? - fordult Riddle ırnagy egy magas, közömbös arcú, civil ruhás férfihoz. 
 	- Végeztünk, uram. Megvan minden, ami kell. 
 	A pisztolyon csak a halott ujjlenyomatait találtuk. 
 	- Akkor elvihetik. 
 	Kivitték Gervase Chevenix-Gore földi maradványait. A rendırfınök és Poirot magára maradt. 
 	- Nos - mondta Riddle -, a jelek szerint minden tiszta és világos. Ajtó, ablak zárva, az ajtó kulcsa a halott zsebében. Minden elıírás szerint... egy apróságot kivéve. 
 	- Mi volna az, barátom? - kérdezte Poirot. 
 	- Maga! - mondta ki Riddle nyíltan. - Maga 
 	mit keres itt? 
 	Poirot válaszul odaadta neki a levelet, melyet egy héttel azelıtt kapott Sir Gervase-tıl, meg a táviratot, amely végül idehozta. 
 	- Nofene! - mondta a rendırfınök. - Hát ez 
 	érdekes. A végére kell járnunk. Véleményem szerint közvetlen kapcsolatban van az öngyilkossággal. 
 	- Egyetértek. 
 	- Számba kell vennünk, kik tartózkodnak a házban. - 
 	- A nevüket megmondhatom. Most kérdeztem 
 	meg Mr. Trenttıl. - Poirot elismételte a névsort. - 
 	Ön talán tud valamit ezekrıl az emberekrıl, Riddle ırnagy. 
 	- Hogyne, tudok róluk egyet-mást. Lady Chevenix-Gore a maga módján éppolyan bolond, mint 
 	az öreg Sir Gervase volt. Imádták egymást... és mind a ketten hibbantak voltak. Az asszony mintha nem is ezen a világon élne, de néha hátborzongatóan tisztán lát, és elképesztıen fején találja a szöget. Az emberek kinevetik. Azt hiszem, tud róla, de nem érdekli. Szikrányi humorérzéke sincs. 
 	- Úgy tudom, Miss Chevenix-Gore csak a fogadott lányuk. 
 	- Igen. 
 	- Nagyon csinos ifjú hölgy. 
 	- Pokolian vonzó lány. Megtáncoltatta a legtöbb fiatal fickót a környéken. 
 	Elbolondítja ıket, 
 	aztán a szemük közé nevet. Remekül megüli a lovat, és nagyon ért hozzá. 
 	- Ez minket pillanatnyilag nem érdekel. 
 	- Hát nem... talán nem... Lássuk a többieket. 
 	Persze ismerem a jó öreg Buryt. Rendszerint itt téblábol. Mint egy ideszokott macska. Afféle szárnysegéd Lady Chevenix-Gore mellett. A ház régi barátja. Gyerekkoruk óta ismerik egymást. 
 	Azt hiszem, neki is, Sir Gervase-nek is érdekeltsége volt valami társaságban, amelynek Bury volt az igazgatója. 
 	- Hát Oswald Forbes, róla tud valamit? 
 	
 	- Azt hiszem, egyszer találkoztam vele. 
 	- Miss Lingard? 
 	- Sose hallottam róla. 
 	- Miss Susan Cardwell? 
 	- Az a csinos, vörös hajú lány? Többször láttam Ruth Chevenix-Gore-ral a napokban. 
 	- Mr. Burrows? 
 	- İt ismerem. Chevenix-Gore titkára. Köztünk szólva nem nagyon kedvelem. Jóképő fickó, és ezt tudja is. Nem a legjobb családból való. 
 	- Régóta dolgozik Sir Gervase-nek? 
 	- Azt hiszem, körülbelül két éve. 
 	
 	- Más nincs...? - Poirot elhallgatott. 
 	
 	Magas, szıke férfi sietett be utcai ruhában. - Jó estét, Riddle ırnagy - 
 	mondta kifulladva, szemmel láthatólag izgatottan. - Azt hallottam, hogy Sir Qervase agyonlıtte magát, s azonnal idesiettem. Snell azt mondja, igaz. De hát ez hihetetlen! Egyszerően nem tudom elhinni! 
 	- Pedig igaz, Laké. Hadd mutassam be. Ez 
 	Laké kapitány, ı kezeli Sir Qervase birtokát. Monsieur Hercule Poirot, akirıl talán hallott már. 
 	- Monsieur Hercule Poirot? - ragyogott fel 
 	Laké arca, mintha el sem tudná hinni az örömhírt. 
 	- Boldog vagyok, hogy megismerhetem. Legalább... - Elakadt a szava, a kedves mosolyt mintha letörölték volna az arcáról. - Csak nincs valami... zavaros ügy... az öngyilkosság körül, uram? - kérdezte rémülten, izgatottan. 
 	- Mibıl gondolja, hogy ez valami „zavaros ügy", a maga kifejezésével élve? - kérdezte éles hangon a rendırfınök. 
 	- Abból, hogy itt van Monsieur Poirot. És az egész ügy olyan hihetetlennek látszik! 
 	- Szó sincs róla - szólt közbe gyorsan Poirot. - 
 	Én nem Sir Qervase halála miatt jöttem. Mikor megtörtént, már itt voltam... mint vendég. 
 	- Értem. Érdekes, nem szólt, hogy ön idejön, mikor ma délután átnéztük a számlákat. 
 	- Laké kapitány, ön kétszer is azt mondta, „hihetetlen". Tehát meglepte Sir Gervase öngyilkosságának híre? 
 	- De mennyire! Természetesen sült bolond 
 	volt; ezt senki sem tagadja. De egyszerően nem fér a fejembe, miképp juthatott arra a gondolatra, hogy az emberiség nélküle is boldogul. 
 	- Mond valamit - nézett Poirot elismerıen a fiatalember nyílt, intelligens arcába. 
 	- Ha már itt van, Laké kapitány - köszörülte meg a torkát Riddle ırnagy -, talán foglaljon helyet, és válaszoljon néhány kérdésemre. 
 	- Parancsoljon, uram - ült le Laké kettıjükkel szemben. 
 	- Mikor látta utoljára Sir Gervase-t? 
 	- Ma délután, három óra elıtt. Be kellett mutatnom néhány számlát, és tisztázni az egyik tanya új 
 	bérlıjének ügyét. 
 	- Mennyi ideig maradt nála? 
 	- Körülbelül fél órát. 
 	- Gondolja meg alaposan a választ: észrevett valami különöset a viselkedésében? 
 	A fiatalember elgondolkozott. - Nem hinném. Talán egy kicsit izgatott volt... 
 	de nála ez nem ment ritkaságszámba. 
 	- Nem találta úgy, hogy nyomasztja valami? 
 	- Egyáltalán nem, inkább jókedvőnek láttam. 
 	
 	Nagy kedvvel dolgozott azon a családtörténeti munkán. 
 	- Mióta foglalkozik vele? 
 	- Vagy hat hónapja. 
 	- Miss Lingard azóta van itt? 
 	- Nem. Csak körülbelül két hónapja érkezett, amikor Sir Gervase belátta, hogy egyedül nem tud megbirkózni az anyaggyőjtéssel. 
 	- És az ön véleménye szerint élvezte a munkát? 
 	- Fantasztikusan! Tulajdonképpen a világon 
 	semmi nem érdekelte, csak a családja - jegyezte meg a fiatalember némi keserőséggel. - Tehát az ön tudomása szerint Sir Gervase-t 
 	nem nyugtalanította semmi? 
 	- Nem - válaszolta Laké kapitány alig észrevehetı szünet után. 
 	- Mit gondol, nem aggódott Sir Gervase valamilyen okból a lánya miatt? - szólt közbe Poirot hirtelen. 
 	- A lánya miatt? 
 	- 
 	Igen, azt mondtam. 
 	- Tudomásom szerint nem — válaszolta kimérten a fiatalember. 
 	Poirot nem szólt többet. 
 	- Akkor köszönöm, Laké - szólalt meg Riddle ırnagy. - Szeretném, ha itt maradna, esetleg lesz még pár kérdésünk. 
 	- Természetesen, uram. - Felállt. - Tehetek még valamit? 
 	- Igen, beküldheti a komornyikot. És tudakolja meg, milyen állapotban van Lady Chevenix-Qore, válthatok-e vele néhány szót most, vagy túlságosan felzaklatták a történtek. 
 	A fiatalember bólintott, és gyors, határozott léptekkel kiment a szobából. 
 	- Rokonszenves fiatalember - jegyezte meg 
 	Hercule Poirot. 
 	- Igen, rendes fickó, és érti a dolgát. Mindenki kedveli. 
 	
 	ÖTÖDIK FEJEZET 
 	
 	- üljön le, Snell - mondta Riddle ırnagy barátságosan. - Sok kérdésem van magához, és alighanem nagyon megrázták az események. 
 	- Csakugyan, uram. Köszönöm, uram. - Snell 
 	olyan tartózkodóan ereszkedett le a székre, hogy az nem is számított leülésnek. 
 	- Régóta van a háznál, ugye? 
 	- Tizenhat éve, uram, azóta, hogy Sir Qervase... 
 	szóval... hogy úgy mondjam, megállapodott. 
 	- Ja, persze, a gazdája fiatalabb korában nagy világutazó volt. 
 	- Igen, uram. Részt vett egy sarki expedícióban, és megfordult számos érdekes helyen. 
 	- Meg tudja mondani, Snell, mikor látta a gazdáját utoljára ma este? 
 	- Az ebédlıben voltam, uram, ellenıriztem a terítéket. Nyitva volt az elıcsarnokba nyíló ajtó, és láttam, hogy Sir Gervase lejön a lépcsın, áthalad az elıcsarnokon, és végigmegy a folyosón a dolgozószobába. 
 	- Ez mikor történt? 
 	- Közvetlenül nyolc óra elıtt, uram. Lehetséges, hogy már nyolc óra elıtt öt perccel. 
 	- Ekkor látta utoljára? 
 	- Igen, uram. 
 	- Hallotta a lövést? 
 	
 	- Igen, uram, csak természetesen akkor eszembe sem jutott... hogyan is juthatott volna? 
 	- Mit gondolt, mi az? 
 	- Azt hittem, egy autó, uram. Itt megy az országút a park kıkerítése mellett. 
 	Esetleg az erdıben lıtt valaki... talán egy vadorzó. Azt álmomban sem... 
 	- Ez mikor történt? - vágott a szavába Riddle ırnagy. 
 	- Pontosan nyolc perccel nyolc után. 
 	- Honnan tudja ilyen pontosan? - kérdezte éles hangon a rendırfınök. 
 	- Egyszerő, uram. Akkor ütöttem meg elıször a gongot. 
 	- Elıször? 
 	- Igen, uram. Sir Gervase utasítására mindig meg kellett ütnöm a gongot hét perccel a vacsora kezdetét jelzı valódi gongszó elıtt. Nagyon kényes volt arra, uram, hogy mire a második gongszó felhangzik, már mindenki együtt legyen a szalonban. Amint másodszor megütöttem a gongot, bementem a szalonba, jelentettem, hogy tálalva van, és mindenki átvonult az ebédlıbe. 
 	- Kezdem már érteni - mondta Hercule Poirot -, miért lepıdött meg annyira ma este, amikor jelentette, hogy tálalva van. Sir Gervase ilyenkor már 
 	rendszerint a szalonban volt? 
 	- Tudomásom szerint még soha nem fordult 
 	elı, hogy ne lett volna ott, uram. Nagyon megdöbbentem, uram. Eszembe sem jutott... 
 	- Rendszerint a többiek is ott voltak már? - 
 	szólt közbe megint Riddle ırnagy. 
 	- Aki egyszer elkésett a vacsoraasztaltól, uram 
 	- köhintett Snell -, az többé nem részesült meghívásban. 
 	- Értem. Elég drasztikus eljárás. 
 	- Sir Gervase fıszakácsa azelıtt a morva uralkodó udvari szakácsa volt, uram. Mindig azt 
 	mondta, uram, hogy a vacsora olyan szent dolog, akár egy istentisztelet. 
 	- És a család? 
 	- Lady Chevenix-Gore mindig nagyon ügyelt 
 	Sir Gervase nyugalmára, uram, és a vacsoráról még Miss Ruth sem mert elkésni. 
 	- Érdekes - dünnyögte Hercule Poirot. 
 	- Értem - mondta Riddle. - Tehát mivel a 
 	vacsora negyed kilenckor volt, maga elıször nyolc óra nyolckor ütötte meg a gongot, szokás szerint? 
 	- Igen, uram... de nem szokás szerint. A vacsora rendszerint nyolckor volt. 
 	Most azonban Sir 
 	Gervase negyedórával elhalasztotta, mert vendéget várt, aki a késıi vonattal érkezik - hajolt meg 
 	Poirot felé. 
 	- Amikor a gazdája bement a dolgozószobába, úgy látta, izgatott vagy nyugtalan? 
 	- Nem tudnám megmondani, uram. Olyan 
 	messze volt tılem, nem tudtam megítélni, milyen az arckifejezése. Csak annyit láttam, hogy ott megy. 
 	- A dolgozószobában egyedül volt? 
 	- Igen, uram. 
 	- Késıbb bement valaki? 
 	- Nem tudnám megmondani, uram. Ezt követıen átmentem a tálalóhelyiségbe, és csak akkor 
 	jöttem ki, amikor nyolc óra után nyolc perccel elıször ütöttem meg a gongot. 
 	- És ekkor hallotta a lövést? 
 	- Igen, uram. 
 	- Úgy tudom, a lövést mások is hallották - 
 	vetette közbe Poirot nyájasan. 
 	- Igen, uram. Mr. Hugó és Miss Cardwell. Meg Miss Lingard. 
 	- İk is az elıcsarnokban voltak? 
 	- Miss Lingard a szalonból lépett ki, Miss Cardwell ésMr. Hugó pedig épp akkor jött le a lépcsın. 
 	- Szóvá tették a dolgot? - kérdezte Poirot. 
 	- Nos, uram, Mr. Hugó azt kérdezte, pezsgı 
 	lesz-e a vacsorához. Sherryt, rajnai fehérbort és burgundit fogunk felszolgálni, mondtam. 
 	- Azt hitte, pezsgısüveg dugóját hallották? 
 	- Igen, uram. 
 	- De senki sem vette komolyan a dolgot? 
 	- Nem, uram. Mindannyian beszélgettek és nevettek, amikor bementek a szalonba. 
 	- A többiek hol voltak? 
 	- Nem tudnám megmondani, uram. 
 	- Errıl a pisztolyról tud valamit? - nyújtotta felé a pisztolyt Riddle ırnagy. 
 	- Igen, uram. Sir Qervase-é. Mindig itt tartotta, az íróasztala fiókjában. 
 	- Rendszerint töltve volt? 
 	- Azt nem tudnám megmondani, uram. 
 	Riddle ırnagy letette a pisztolyt. - Nézze, Snell 
 	- 
 	köszörülte a torkát -, most nagyon fontos kérdést akarok föltenni magának. 
 	Gondolja meg a 
 	választ alaposan. Tud valamirıl, ami oka lehetett a gazdája öngyilkosságának? 
 	- Nem, uram. Semmi ilyesmirıl nem tudok. 
 	- Nem viselkedett Sir Gervase különösen az 
 	utóbbi idıben? Nem nyomasztotta valami? Nem nyugtalankodott valami miatt? 
 	- Elnézését kérem, amiért megemlítem, uram 
 	- 
 	köhintett Snell bocsánatkérıen -, de Sir Gervase viselkedését a kívülállók mindig kissé különösnek találhatták. Rendkívül eredeti gondolkodású úri ember volt, uram. 
 	- Hogyne, persze, ezzel tisztában vagyok. 
 	- A kívülállók nem mindig értették meg Sir 
 	Gervase-t - nyomta meg a két szót Snell. 
 	- Tudom, tudom. De olyasmi nem volt, amit 
 	maga szokatlannak nevezne? 
 	A komornyik habozott. - Azt hiszem, uram, hogy Sir Gervase-t nyugtalanította valami - mondta végül. 
 	- Nyugtalanította és nyomasztotta? 
 	- Nem mondanám, hogy nyomasztotta, uram. 
 	De kétségtelenül nyugtalanította. 
 	- Van valami elképzelése arról, hogy mi? 
 	- Nincs, uram. 
 	- Kapcsolatban állt a dolog például egy bizonyos személlyel? 
 	- Nem tudnám megmondani, uram. Különben 
 	sem vagyok biztos benne, épp csak ez volt a benyomásom. 
 	- Meglepte az öngyilkosság? - szólt közbe 
 	megint Poirot. 
 	- Nagyon meglepett, uram. Szörnyő megrázkódtatás volt a számomra. Álmomban sem gondoltam rá, hogy ilyesmi megtörténhet. 
 	Poirot elgondolkozva bólintott. 
 	
 	Riddle rápillantott. - Nos, Snell - fordult aztán a komornyikhoz -, azt hiszem, nincs több kérdésünk. Biztos benne, hogy nincs semmi más, amit elmondhatna nekünk... nem történt például valami szokatlan esemény az utóbbi néhány nap alatt? 
 	- Semmi, uram - állt fel a komornyik. - A világon semmi - rázta a fejét. 
 	- Akkor elmehet. 
 	- Köszönöm, uram. - Indult az ajtó felé, de gyorsan félrehúzódott. 
 	Lady Chevenix-Gore suhant be. Szári jellegő, bordó-narancssárga selyemöltözék simult az alakjára. Az arca derős volt, modora nyugodt és fegyelmezett. 
 	- Lady Chevenix-Gore - ugrott föl Riddle ırnagy. 
 	- Azt mondták, beszélni kíván velem, hát lejöttem - mondta a hölgy. 
 	- Menjünk át egy másik szobába? Ez nyilván 
 	nagyon fájdalmas emlékeket ébreszt önben. 
 	Lady Chevenix-Gore megrázta a fejét, és leült az egyik Chippendale székre. - 
 	ugyan, dehogy, mit számít? - mormolta. 
 	- 
 	Nagyon szép öntıl, Lady Chevenix-Gore, 
 	hogy úrrá lett a fájdalmán. Tudom, milyen szörnyő megrázkódtatás lehetett ez önnek, és... 
 	- Elıször elég nagy megrázkódtatás volt - szakította félbe a hölgy. - De hát, tudja, Halál nem 
 	létezik, csak Átalakulás - folytatta könnyed, csevegı hangon. - Ami azt illeti, Gervase most ott áll a maga bal vállánál - tette hozzá. - Tisztán látom. 
 	Riddle ırnagy bal válla megrándult. A rendırfınök kétkedıen nézett Lady Chevenix-Gore-ra. 
 	- 
 	Ön persze nem hiszi el - mosolygott rá az 
 	asszony révetegen, derősen. - A legtöbben nem hiszik el. Az én számomra azonban a szellemi világ éppolyan valóságos, mint ez itt. De parancsoljon, kérdezzen, amit csak akar, ne féljen, hogy elszomorít. Tudja, a sorsunkat nem kerülhetjük el. Az ember nem menekülhet el a Karmája elıl. Minden beleillik a képbe... a tükör... minden. 
 	- A tükör, madame ? - kérdezte Poirot. 
 	- Igen - intett az asszony fejével bizonytalanul a tükör felé. - Látja, szilánkokra tört. Ez szimbolikus! Ismeri a Tennyson-verset? 
 	Kislánykoromban 
 	sokszor elolvastam... bár akkoriban persze nem tudtam az ezoterikus értelmérıl. „A kristálytükör meghasadt: Lesújt az átok, így riadt 
 	Shalott kisasszonya." Ez történt Gervase-zel. 
 	Betelt rajta az átok. Nyilván tud róla, hogy a legtöbb régi családot átok sújtja... a tükör meghasadt. Tudta, hogy meg van pecsételve a sorsa! Az átok betelt! 
 	- De madame, a tükör nem az átoktól hasadt 
 	meg... hanem a golyótól! 
 	- Az tulajdonképpen egyre megy... - mondta 
 	Lady Chevenix-Gore szokott kedves, réveteg modorában. - A Sors keze volt. 
 	- De hát az ön férje fıbe lıtte magát. 
 	- Ez persze nem volt helyes - mondta elnézıen Lady Chevenix-Gore. - De Gervase világéletében türelmetlen volt. Sose tudott várni. Ütött az órája... s ı elébe ment. 
 	Tulajdonképpen olyan egyszerő az egész. 
 	Riddle ırnagy nem bírta tovább. Megköszörülte a torkát. - Tehát ön nem is csodálkozott azon, hogy a férje véget vetett az életének? - kérdezte éles hangon. - Számított valami effélére? 
 	- 
 	ugyan, dehogy - nyílt tágra az asszony szeme. - Az ember nem mindig befolyásolhatja a 
 	jövıt. Gervase persze igen különös ember volt, rendkívüli ember. Más, mint a többiek. Valamelyik Nagy született újjá benne. Ezt már jó ideje tudom. 
 	Valószínőleg ı maga is tudta. Nagyon nehezére esett, hogy alkalmazkodjon a mindennapi élet ostoba kis szabályaihoz. - Elnézett Riddle ırnagy válla fölött. - Lám, mosolyog. Milyen bolondok vagyunk mindannyian, gondolja. Hát igen, azok vagyunk. Akár a gyerekek, úgy teszünk, mintha az élet valóságos volna és számítana... Holott az élet nem más, mint az egyik Nagy Illúzió. 
 	Riddle ırnagy belátta, hogy szélmalomharcot vív. - Tehát semmit sem tud nekünk mondani arról, hogy a férje miért vetett véget az életének? - kérdezte csüggedten. 
 	- Nagy erık mozgatnak bennünket - vont vállat az asszony -, ık szabják meg a cselekedeteinket ... Ön ezt nem érti. Ön megragadt az anyagi világban. 
 	- Ha már az anyagi világnál tartunk - köhintett Poirot -, van valami elképzelése arról, madame, kire hagyta a férje a pénzét? 
 	- A pénzét? - meredt rá az asszony. - Én sose gondolok a pénzre - jelentette ki megvetıen. 
 	- Mikor jött le a vacsorához az este? - váltott témát Poirot. 
 	- Hogyhogy mikor? Micsoda az idı? A végtelenség, nem más. Az idı végtelen. 
 	-Az ön férje azonban, madame, nagyon is törıdött az idıvel... különösen a vacsora idejével, ha jól tudom. 
 	- 
 	Drága Gervase - mosolygott elnézıen az asz- 
 	szony. - Ebben olyan gyerekes volt. De hát örömet szerzett neki. Úgyhogy sose késtünk el. 
 	- Ön a szalonban tartózkodott az elsı gongszó idején? 
 	- Nem, a szobámban voltam. 
 	- Emlékszik, ki volt már a szalonban, amikor ön lejött? 
 	- Azt hiszem, majdnem mindenki - válaszolta Lady Chevenix-Gore tétován. - De fontos ez? 
 	- Valószínőleg nem - ismerte be Poirot. - Aztán van itt még valami. Említette önnek a férje, hogy arra gyanakszik, meglopják? 
 	- Hogy meglopják? - Lady Chevenix-Gore nem 
 	mutatott különösebb érdeklıdést. - Nem hiszem. 
 	-Meglopják, becsapják... valamilyen módon megrövidítik...? 
 	- ugyan, dehogy... nem hiszem... Gervase nagyon dühös lett volna, ha bárki ilyesmire vetemedik. 
 	- Szóval önnek sose beszélt ilyesmirıl? 
 	- Nem... dehogy - rázta a fejét Lady Chevenix-Gore még mindig különösebb érdeklıdés nélkül. 
 	- Emlékeznék rá... 
 	- Mikor látta a férjét utoljára élve? 
 	- Vacsora elıtt benézett hozzám lefelé menet, mint mindig. Ott volt a szobalányom. Csak annyit mondott, hogy lemegy. 
 	- Mirıl beszélt legtöbbet az utóbbi hetekben? 
 	- Hát a családtörténetrıl. Remekül haladt vele. 
 	Úgy találta, hogy az a fura kis jószág, Miss Lingard valódi kincs. Mindenfélét elıásott a British Muse-umból, meg ilyesmi. Tudja, Lord Mulcasternek is munkatársa volt. És milyen tapintatos... úgy értem, sose bányászott elı olyasmit, amit nem kellett volna. Hiszen vannak ısök, akikrıl jobb megfeledkezni. Gervase nagyon érzékeny volt. És Miss Lingard nekem is segített. Sok érdekes adatot talált Hatsepszutról. Tudják, én Hatsepszut reinkarnációja vagyok - közölte nagy lelki nyugalommal. - Azelıtt meg papnı voltam Atlantiszban -tette hozzá. 
 	- Ez... igazán... nagyon érdekes - fészkelıdött Riddle ırnagy. - Hát, tulajdonképpen azt hiszem, Lady Chevenix-Gore, végeztünk is. Igazán köszönjük, nagyon kedves volt öntıl. 
 	- Jó éjszakát - állt fel Lady Chevenix-Gore, és szorosabbra vonta magán a leplet. - Jó éjszakát, Gervase kedvesem - állt meg a pillantása egy ponton Riddle ırnagy mögött. - Bárcsak jöhetnél te is, de tudom, nem lehet. Legalább huszonnégy óráig ott kell maradnod, ahol a lelkedet kiadtad - 
 	tette hozzá magyarázatképpen. - Eltelik még egy kis idı, mire szabadon mozoghatsz és beszélhetsz velünk. - Ezzel kivonult a szobából. 
 	- Te jó ég - törölgette a homlokát Riddle ırnagy. - Ez a nı sokkal bolondabb, mint gondoltam. Komolyan elhiszi ezt a sok sületlenséget? 
 	Poirot elgondolkozva rázta a fejét. - Valószínőleg csak önvédelembıl áltatja magát. Egyelıre szüksége van rá, hogy teremtsen egy álomvilágot, s oda meneküljön férje elvesztésének fájdalmas ténye elıl. 
 	- Szerintem már-már orvosi eset - jegyezte 
 	meg Riddle ırnagy. - Mennyi zagyvaságot össze hordott, szikrányi értelem sem volt az egészben. 
 	- Szó sincs róla, barátom. Az az érdekes, hogy amint Mr. Hugó Trent az imént említette, a zagyva fecsegésben akad néha egy-egy találó észrevétel is. Emlékszik arra a megjegyzésre a tapintatos Miss Lingardról, aki hagyja feledésbe merülni a nemkívánatos ısöket? Lady Chevenix-Gore egyáltalán nem bolond, higgye el. - 
 	Poirot fölállt, s 
 	fel-alá járkált a szobában. - Van ebben az ügyben egy és más, ami nem tetszik nekem. Egy cseppet sem tetszik. 
 	- Az öngyilkosság indítékára gondol? - nézett rá kíváncsian Riddle ırnagy. 
 	- Öngyilkosság... öngyilkosság! Rossz úton járunk, én mondom magának. 
 	Lélektanilag hibás az egész. Mert milyen embernek látta magát Chevenix-Qore? Kimagasló személyiségnek, mérhetetlenül fontosnak, úgy érezte, körülötte forog a 
 	világ! Kezet emel magára az ilyen ember? Soha! 
 	Inkább valaki másra... valami szánalmas csúszó- 
 	mászóra, egy féregre, akinek volt mersze felbosz-szantani ıt... Azt talán szükségesnek találta volna... és jogosnak. De hogy önmaga ellen forduljon! Káprázatos önmaga ellen! 
 	- Mindez nagyon szép, Poirot. Csakhogy a bizonyítékok egyértelmőek. Az ajtó zárva, a kulcs a 
 	halott zsebében. Az ablak zárva. Tudom, a könyvekben elıfordulnak ilyen esetek, de a valóságban még sose találkoztam velük. Van még valami? 
 	- Van bizony - ült le az íróasztal melletti székbe Poirot. - Nézze. Én vagyok Chevenix-Gore. ülök az íróasztalomnál. Elhatároztam, hogy végzek magammal... mondjuk azért, mert tudomásomra jutott valami sötét ügy, amely besározza családom ısi nevét. Nem valami meggyızı, de be kell érnünk vele. Eh bien, mit teszek most? Ráfirkálom 
 	egy darab papírra, hogy SAJNÁLOM. Igen, ez 
 	lehetséges. Aztán kihúzom az íróasztalfiókot, elıveszem a pisztolyt, amelyet mindig ott tartok, ha 
 	nincs töltve, megtöltım, és akkor... fıbe lövöm magam? Dehogy, elıbb elfordítom a széket... 
 	így, kicsit jobbra dılök... így... s csak akkor emelem a halántékomhoz és sütöm el a pisztolyt! - 
 	Poirot fölugrott a székbıl. - Mondja meg, van ennek értelme? - fordult hátra villámgyorsan. - 
 	Miért fordította el a széket? Az esetleg magyaráza-tul szolgálna, ha lett volna ott például egy kép a falon. Mondjuk egy arckép, amelyen búcsúpillantását akarta nyugtatni a haldokló. De hát a függönyön ... ah non, ennek semmi értelme. 
 	- Talán ki akart nézni az ablakon. Hogy még egy utolsó pillantást vessen a birtokra. 
 	- Drága barátom, ezt maga sem gondolja komolyan. Nagyon jól tudja, hogy képtelenség. 
 	Nyolc óra után nyolc perccel már sötét volt, és különben is, behúzták a függönyt. Nem, más magyarázatot kell keresnünk... 
 	- Véleményem szerint csak egy van. Gervase 
 	Chevenix-Qore megırült. 
 	Poirot elégedetlenül csóválta a fejét. 
 	- 
 	Gyerünk - állt fel Riddle ırnagy. - Kérdezzük ki a többieket. Hátha tılük megtudunk valamit. 
 	
 HATODIK FEJEZET 

 	A Lady Chevenix-Qore egyenes válaszaiért folytatott kilátástalan küzdelem után Riddle ırnagy megkönnyebbülésére szolgált, hogy olyan éles esző jogásszal van dolga, mint Forbes. 
 	Mr. Forbes mindvégig rendkívül tartózkodóan és óvatosan fogalmazott, de sose beszélt mellé. Sir Gervase öngyilkossága nagyon megrendítette, vallotta be. Sose hitte volna, hogy Sir Gervase olyan ember, aki képes önkezével véget vetni az életének. Nem volt tudomása semmirıl, ami tettének indítékául szolgálhatott volna. - Sir Gervase nemcsak az ügyfelem volt, hanem igen régi barátom is - 
 	jelentette ki. - Gyerekkorom óta ismerem. Bízvást állíthatom, hogy mindig nagyon élvezte az életet. 
 	- Az adott körülmények között meg kell kérnem önt, Mr. Forbes, hogy semmit ne hallgasson el. Az ön tudomása szerint nem volt Sir Gervase életében valami titkos szorongás vagy bánat? 
 	- Nem. Voltak kisebb problémái, mint a legtöbbünknek, de semmi komoly. 
 	- Nem volt beteg? Nem volt valami nézeteltérés közte és a felesége közt? 
 	- Nem. Sir Gervase és Lady Chevenix-Gore rajongásig szerették egymást. 
 	- Lady Chevenix-Gore-nak a jelek szerint elég különös nézetei vannak - jegyezte meg Riddle ırnagy óvatosan. 
 	- A hölgyek szeszélyeit - mosolygott Mr. Forbes férfias elnézéssel - el kell néznünk. 
 	- Sir Gervase-nek minden ügyében ön volt a 
 	jogi tanácsadója? - folytatta a rendırfınök. 
 	- Igen. A Chevenix-Gore család jogi képviseletét már több mint száz éve az én cégem, a Forbes, 
 	Ogilvie és Spence látja el. 
 	- Volt... valami botrányos ügy a Chevenix-Gore családban? 
 	- Tessék? - vonta fel a szemöldökét Mr. 
 	Forbes. - Nem értem, mire gondol. 
 	- Monsieur Poirot, volna szíves megmutatni Mr. 
 	Forbesnak azt a levelet, amelyet én már láttam? 
 	Poirot szó nélkül fölállt, és kis meghajlással átnyújtotta a levelet Mr. 
 	Forbesnak. 
 	Az ügyvéd elolvasta. - Igen figyelemreméltó levél - vonta fel a szemöldökét még jobban. -Most már értem a kérdését. Nem, nincs tudomásom semmirıl, ami egy ilyen levél megírását indokolhatná. 
 	- 
 	Sir Gervase egyáltalán nem szólt önnek errıl az ügyrıl? 
 	- Egy szót sem. Be kell vallanom, ezt fölöttébb különösnek találom. 
 	- Rendszerint beavatta önt a bizalmába? - Azt hiszem, bízott az ítélıképességemben. 
 	- És önnek fogalma sincs, mire vonatkozik ez a levél? 
 	- Nem szeretnék elhamarkodott következtetésekbe bocsátkozni. 
 	Riddle ırnagy figyelmét nem kerülte el a válasz rejtett értelme. - Mr. Forbes, ön talán meg tudja mondani nekünk, kire hagyta a vagyonát Sir Gervase. 
 	- Hogyne. Nem látom semmi akadályát. Feleségére Sir Gervase hatezer font évi jövedelmet hagyott, amely a birtokra terhelendı, továbbá Lady Chevenix-Gore-nak jogában áll tetszés szerint 
 	választani az özvegyi lak és a Lowndes Square-i londoni ház közt. Volt még természetesen több különféle kisebb hagyományozás és örökhagyás, de semmi rendkívüli. A vagyon további részét Sir Gervase fogadott lánya, Ruth örökli, azzal a kikötéssel, hogy ha férjhez megy, férjének fel kell vennie a Chevenix-Gore nevet. 
 	- Unokaöccsére, Mr. Hugó Trentre Sir Gervase semmit sem hagyott? 
 	- De igen. Ötezer fontot hagyományozott rá. 
 	- Úgy tudom, Sir Gervase gazdag ember volt. 
 	- Rendkívül gazdag. A birtokon kívül óriási magánvagyonnal is rendelkezett. Természetesen 
 	már nem volt olyan gazdag, mint régen. Gyakorlatilag minden befektetés jövedelme megcsappant. 
 	Továbbá Sir Gervase komoly összeget veszített egy bizonyos vállalaton, a Paragon Szintetikus Gumipótlón, amelybe Bury ezredes rábeszélésére igen nagy összeget fektetett. 
 	- Nem volt valami bölcs tanács? 
 	- A nyugállományú katonák járnak a legrosz- 
 	szabbul, ha pénzügyi tranzakciókba kezdenek - 
 	sóhajtott fel Mr. Forbes. - Tapasztalataim szerint hiszékenységük messze felülmúlja még az özvegyasszonyokét is... márpedig ez nagy szó. 
 	- De azért ezek az elınytelen befektetések nem befolyásolták lényegesen Sir Gervase jövedelmét, ugye? 
 	- Lényegesen nem. Még mindig rendkívül gazdag volt. 
 	- Mikor készítette el a végrendeletét? 
 	- Két évvel ezelıtt. 
 	- Nem volt ez a végrendelet netán kissé méltánytalan Mr. Hugó Trenttel, Sir Gervase unoka- 
 	öccsével szemben? - dünnyögte Poirot. - Hiszen mégiscsak ı Sir Gervase legközelebbi vérrokona. 
 	- Nem, ha az ember figyelembe veszi a család történetének bizonyos mozzanatait - vont vállat Mr. Forbes. 
 	- Nevezetesen? 
 	Mr. Forbes mintha nem szívesen mondott volna többet. 
 	- Ne gondolja, hogy fölöslegesen akarunk régi botrányokat elıásni vagy ilyesmi. De az a Monsieur Poirot-nak írott levél magyarázatra szorul. 
 	- Annak, ahogyan Sir Gervase unokaöccsével 
 	szemben viselkedett, semmi köze semmiféle botrányos ügyhöz - sietett a válasszal Mr. Forbes. - 
 	Egyszerően arról van szó, hogy Sir Gervase mindig komolyan vette családfıi feladatait. Volt egy 
 	öccse meg egy húga. Öccse, Anthony Chevenix-Gore elesett a háborúban. Húga, Pameia férjhez ment, és Sir Gervase helytelenítette ezt a házasságot. Vagyis az volt a véleménye, hogy a húgának 
 	elızetesen ki kellett volna kérnie az ı beleegyezését és jóváhagyását, úgy találta, Trent százados 
 	
 	családja rangban nem méltó a Chevenix-Gore-okhoz. A húga ezen csak nevetett. 
 	Következésképp Sir Gervase sose nézte valami jó szemmel az unokaöccsét. Azt hiszem, ennek volt némi szerepe abban, hogy úgy határozott, örökbe fogad egy gyermeket. 
 	- Arra nem volt remény, hogy saját gyereke 
 	legyen? 
 	- Nem. Nagyjából egy évvel az esküvı után egy gyermekük halva született. Az orvosok azt mondták Lady Chevenix-Gore-nak, soha többé nem lehet gyereke. Körülbelül két évvel késıbb Sir Gervase örökbe fogadta Rutht. 
 	- És kicsoda volt Mademoiselle Ruth? Hogyan döntöttek épp mellette? 
 	- Azt hiszem, egy távoli rokonuk gyermeke volt. 
 	- Sejtettem - nézett Poirot a családi arcképekre a falon. - Látni, hogy közülük való: ugyanaz az 
 	orr, ugyanaz az áll. Sokszor visszatér ezeken a falakon. 
 	- Örökölte a vérmérsékletüket is - jegyezte meg szárazon Mr. Forbes. 
 	- Azt sejtem. Hogy jöttek ki egymással, a nevelıapja meg ı? 
 	- Gondolhatja. Nem egy súlyos összeütközés 
 	volt köztük. De azt hiszem, bármennyit veszekedtek, tulajdonképpen jól megértették egymást. 
 	- Mindazonáltal sok gondot okozott Sir Gervase-nek a lánya? 
 	- 
 	Állandó gondokat. De biztosíthatom önt, emiatt nem vetett volna véget az életének. 
 	- Persze hogy nem - helyeselt Poirot. - Az ember nem loccsantja szét az agyvelejét, csak 
 	mert önfejő lánya van! Tehát mademoiselle az örökös! Sir Gervase-nek soha nem fordult meg a 
 	fejében, hogy megváltoztatja a végrendeletét? 
 	Mr. Forbes köhintett, hogy leplezze zavarát. - Az igazat megvallva, amikor idejöttem (vagyis két nappal ezelıtt), Sir Gervase úgy rendelkezett, hogy fogalmazzam meg az új végrendeletét. 
 	- Hogyan? - húzta közelebb a székét Riddle 
 	ırnagy. - Ezt eddig nem mondta. 
 	- Önök csak azt kérdezték, mi áll Sir Gervase végrendeletében - sietett a válasszal Mr. Forbes. - 
 	Én megadtam a kívánt felvilágosítást. Az új végrendeletnek még a végleges megszövegezésére 
 	sem került sor... nemhogy az aláírására. 
 	- Mik voltak a kikötések? Hátha elárulnak valamit Sir Gervase lelkiállapotáról. 
 	- Lényegében megegyeztek a korábbiakkal, de Miss Chevenix-Gore csak azzal a feltétellel juthatott volna az örökséghez, hogy feleségül megy Mr. 
 	Hugó Trenthez. 
 	- Értem - mondta Poirot. - Ez elég nagy különbség. 
 	- Én nem helyeseltem ezt a kikötést - mondta Mr. Forbes. - És kötelességemnek tartottam, hogy felhívjam Sir Gervase figyelmét: megtámadás esetén feltehetıleg komoly esély van rá, hogy 
 	megnyerik a pert. A bíróság nem helyesli az ilyen, feltételekhez kötött örökhagyást. Sir Gervase azonban eltökélt volt. 
 	- És ha Miss Chevenix-Gore (vagy netán Mr. 
 	Trent) nem lett volna hajlandó eleget tenni a kikötésnek? 
 	- Ha Mr. Trent nem lett volna hajlandó feleségül venni Miss Chevenix-Gore-t, akkor a lány feltétel nélkül örökli a pénzt. De ha ı hajlandó lett volna elvenni, és a lány visszautasítja, akkor Mr. 
 	Trent az örökös. 
 	
 	- Furcsa ügy - mondta Riddle ırnagy. 
 	- De hát mi van emögött? - hajolt elıre Poirot. 
 	- Mi járt Sir Gervase fejében, amikor ezt a kikötést tette? - koppintott az ügyvéd térdére. -Valaminek történnie kellett, valami konkrét dolognak... Azt hiszem, volt az ügyben egy másik férfi... valaki, akit Sir Gervase nem látott szívesen. Azt hiszem, Mr. Forbes, maga tudja is, ki az. Tudnia kell. 
 	- Semmiféle értesülésem nincs róla, Monsieur Poirot, higgye el. 
 	- De találgathat. 
 	- Sose találgatok - jelentette ki Mr. Forbes mélységes megbotránkozással. Levette a cvikkerét, és megtörölgette egy selyem zsebkendıvel. 
 	- Van még valami, amit tudni szeretnének? - kérdezte. 
 	- Pillanatnyilag nincs - válaszolta Poirot. - Legalábbis ami engem illet. 
 	Mr. Forbes úgy nézett rá, mint akinek a véleménye szerint Monsieur Poirot-t vajmi kevés információ illetné meg. Aztán a rendırfınök felé fordult. 
 	- Köszönöm, Mr. Forbes - mondta Riddle. - 
 	Azt hiszem, nincs más. Szeretnék Miss Chevenix-Gore-ral beszélni, ha lehetséges. 
 	- Hogyne, természetesen. Azt hiszem, odafönt van Lady Chevenix-Gore-ral. 
 	- Akkor talán inkább... hogy is hívják?... Burrowsszal beszélek elıször, azután pedig a családtörténész nıvel. 
 	- Mindketten a könyvtárban vannak. Szólok nekik. 
 	
 HETEDIK FEJEZET 

 	- Ez aztán kemény munka volt - mondta Riddle ırnagy, amint az ügyvéd kiment a szobából. -Nem gyerekjáték kihúzni valamit ezekbıl a régi vágású ügyvédekbıl. Szerintem az egész ügy a lány körül forog. 
 	- Igen, úgy látszik. 
 	- Jön is már Burrows. 
 	Qodfrey Burrows csupa készséges elızékenység volt. Illedelmesen visszafogott mosolyába szomorúságot vegyített, s egy árnyalatnyival több fogat villantott rájuk a kelleténél. Gépies mosoly volt, hiányzott belıle az ıszinteség. 
 	- Szeretnénk néhány kérdést feltenni önnek, Mr. Burrows. 
 	- Parancsoljon, Riddle ırnagy. Kérdezzen, amit csak akar. 
 	- Elıször is, ne kerülgessük a dolgot, mondja meg, van valami elképzelése Sir Qervase öngyilkosságáról? 
 	- A világon semmi. Borzasztóan megdöbbentett. 
 	- Hallotta a lövést? 
 	- Nem. Gondolom, épp a könyvtárban lehettem. Elég korán lejöttem, mert utána akartam nézni valaminek a könyvtárban. Az a ház túlsó végében van, így nem hallhattam semmit. 
 	- Volt ott még valaki? - érdeklıdött Poirot. 
 	- Senki a világon. 
 	- Fogalma sincs, hol lehettek a többiek ebben az idıpontban? 
 	- Gondolom, a legtöbben odafent öltözködtek. 
 	- Mikor jött át a szalonba? 
 	- Épp Monsieur Poirot érkezése elıtt. Akkor már mindenki ott volt... kivéve persze Sir Gervase-t. 
 	- Különösnek találta, hogy nincs ott? 
 	- Mi tagadás, igen. Máskor mindig a szalonban volt már az elsı gongszó elıtt. 
 	- Nem vett észre az utóbbi idıben valami változást Sir Gervase viselkedésében? 
 	Nem nyugtala- 
 	nította ıt valami? Vagy aggasztotta? Esetleg nyomasztotta? 
 	
 	Godfrey Burrows elgondolkozott. - Nem... nem hiszem. Egy kicsit... talán szórakozott volt, mintha foglalkoztatta volna valami. 
 	- De nem volt az a benyomása, hogy valami 
 	konkrét dolog aggasztja? 
 	- Nem, dehogy. 
 	- Nem voltak... pénzügyi gondjai? 
 	- Eléggé nyugtalanították egy bizonyos vállalat... nevezetesen a Paragon Szintetikus Gumipótló ügyei. 
 	- Pontosan mit mondott errıl? 
 	- Nos... - villant fel ismét Godfrey Burrows gépies mosolya, most is kissé valószerőtlenül - az igazat megvallva... azt mondta: „a vén Bury vagy szamár, vagy csirkefogó. Alighanem szamár. De kénytelen vagyok kesztyős kézzel bánni vele, Vanda kedvéért." 
 	- Mire mondta ezt... hogy Vanda kedvéért? - 
 	kérdezte Poirot. 
 	- Hát, tudja, Lady Chevenix-Gore nagyon kedveli Bury ezredest, az pedig imádja ıt, akár egy 
 	szentet, úgy jár a nyomában, mint egy hőséges kutya. 
 	- Sir Gervase nem volt... féltékeny? 
 	- Féltékeny? - meredt rá Burrows. - Sir Gervase? 
 	- nevette el magát - Azt sem tudta, mi az. Sose fordult volna meg a fejében, hogy valaki egy másik férfit elınyben részesíthet vele szemben. 
 	- Az az érzésem, ön nem nagyon kedvelte Sir Gervase Chevenix-Gore-t. 
 	- Dehogynem - vörösödött el Burrows. - Legalábbis ... szóval ez az egész cirkusz ma már kissé 
 	nevetségesnek tőnik. 
 	- Milyen cirkusz? - kérdezte Poirot. 
 	- 
 	Hát, ha úgy tetszik, a feudális alapeszme. Az ısök imádata meg az arisztokratikus gıg. Sir Gervase sok szempontból igen jó képességő ember volt, és érdekes életet élt, de sokkal színesebb 
 	ember lett volna, ha nincs annyira elfoglalva önmagával meg az egoizmusával. 
 	- 
 	A lányának is ez volt a véleménye? 
 	Burrows ezúttal lángvörös lett. - Azt hiszem, Miss Chevenix-Gore modern gondolkodású teremtés ! De hát én természetesen sose beszéltem vele az apjáról. 
 	- 
 	Pedig a modern gondolkodású fiatalok szívesen beszélnek a szüleikrıl! - 
 	jegyezte meg Poirot. 
 	- A modern szellemiséghez hozzátartozik a szülık bírálása. 
 	Burrows vállat vont. 
 	- És nem volt semmi egyéb - szólt közbe Riddle 
 	-, semmiféle pénzügyi probléma? Sir Gervase sose beszélt arról, hogy rászedik? 
 	- Rászedik? - képedt el Burrows. - ugyan, 
 	dehogy. 
 	- És ön a maga részérıl jó viszonyban volt 
 	vele? 
 	- Persze hogy jó viszonyban voltam. Miért ne lettem volna? 
 	- Én kérdeztem öntıl, Mr. Burrows. 
 	- A lehetı legjobb viszonyban voltunk - mondta a fiatalember mogorván. 
 	- Tudott róla, hogy Sir Gervase írt Monsieur Poirot-nak, hogy jöjjön le ide? 
 	- Nem tudtam. 
 	- Sir Gervase rendszerint saját kezőleg írta a leveleit? 
 	
 	- Nem, majdnem mindig nekem diktálta ıket. 
 	- Ebben az esetben viszont nem? 
 	- Nem. 
 	- Mit gondol, miért? 
 	- Fogalmam sincs. 
 	- Nem is sejti, mi lehetett az oka, hogy ezt a levelet saját kezőleg írta? 
 	- Nem. 
 	- Értem. Elég különös - tette hozzá nyájasan Riddle ırnagy. - Mikor látta utoljára Sir Gervase-t? 
 	- Mielıtt fölmentem átöltözni a vacsorához. Bevittem hozzá néhány levelet, hogy írja alá. 
 	- És milyen kedvében volt? 
 	- Semmi különös. Jobban mondva úgy látszott, valami miatt nagyon elégedett magával. 
 	- Csakugyan? - kapta fel a fejét Poirot. - Szóval ez volt a benyomása? Hogy valami miatt nagyon elégedett? És nem sokkal késıbb mégis agyonlövi magát. Ez különös! 
 	- Én csak elmondtam, mi volt a benyomásom 
 	- 
 	vont vállat Godfrey Burrows. 
 	- Hogyne, nagyra értékeljük. Hisz végeredményben ön az utolsók közt van, akik élve látták. 
 	- Snell látta élve utolsónak. 
 	- De ı csak látta, nem beszélt vele. 
 	Burrows nem válaszolt. 
 	- Hány órakor ment föl átöltözni a vacsorához? 
 	- 
 	kérdezte Riddle ırnagy. 
 	- Körülbelül öt perccel hét után. 
 	- Sir Gervase akkor hol volt? 
 	- A dolgozószobában. 
 	- Általában mennyi ideig tartott, amíg Sir Gervase átöltözött? 
 	- Rendszerint teljes háromnegyed órát szánt rá. 
 	- Ha tehát negyed kilenckor volt a vacsora, feltehetıleg legkésıbb fél nyolckor fölment? 
 	- Minden valószínőség szerint. 
 	- Maga korán ment átöltözni? 
 	- Igen, gondoltam, átöltözöm, és aztán megyek le a könyvtárba utánanézni annak, amire szükségem van. 
 	Poirot elgondolkozva bólintott. 
 	- 
 	Köszönöm, azt hiszem, egyelıre végeztünk - 
 	mondta Riddle ırnagy. - Lenne szíves beküldeni Miss Hogyishívjákot? 
 	Az apró termető Miss Lingard szinte azonnal betipegett. Nyakában a láncok halkan csilingeltek, amint a hölgy leült és kérdıen nézett egyik férfiról a másikra. 
 	- Ez az egész nagyon... szomorú... Miss Lingard - kezdte Riddle ırnagy. 
 	- Csakugyan nagyon szomorú - helyeselt illedelmesen Miss Lingard. 
 	- Ön mikor is jött ide? 
 	- Körülbelül két hónapja. Sir Gervase írt a múzeumba egy barátjának... 
 	Fotheringay ezredesnek... és ı engem ajánlott. Elég sok adatgyőjtést végeztem már történelmi munkákhoz. 
 	- Úgy találta, nehéz Sir Gervase mellett dolgozni? 
 	- Tulajdonképpen nem. Persze a kedvében kellettjárni. De hát tapasztalataim szerint ezt minden 
 	férfi elvárja. 
 	Riddle ırnagynak az a kínos érzése támadt, hogy Miss Lingard alighanem most épp az ı kedvében jár. - Önnek az volt a feladata, hogy segítségére legyen Sir Gervase-nek a könyve megírásában? 
 	- Igen. 
 	- Mibıl állt a munkája? 
 	
 	- Nos, tudják, ıszintén szólva abból, hogy megírom a könyvet - csillant fel Miss Lingard szeme. 
 	Egy pillanatra egészen emberinek látszott. - Felkutattam a forrásmunkákat, kicéduláztam ıket, 
 	rendszereztem az anyagot. Aztán pedig megszerkesztettem, amit Sir Gervase írt. 
 	- Nyilván rendkívüli tapintattal kellett eljárnia, mademoiselle - jegyezte meg Poirot. 
 	- Nagy tapintattal és határozottsággal. Mindkettı nélkülözhetetlen - 
 	jelentette ki Miss Lingard. 
 	- Sir Gervase nem vette rossz néven az ön... 
 	szóval... határozottságát? 
 	- Egyáltalán nem. Természetesen azt mondtam neki, hogy minek fárasztaná magát minden 
 	jelentéktelen semmiséggel. 
 	- Ja igen, értem. 
 	- Tulajdonképpen gyerekjáték volt - folytatta Miss Lingard. - Sir Gervase-zel igen könnyő volt bánni, ha az ember kiismerte. 
 	- Most pedig, Miss Lingard, szeretném hallani, van-e tudomása valamirıl, ami fényt deríthetne erre a tragédiára. 
 	- Sajnos, nincs - rázta a fejét Miss Lingard. - 
 	Nézzék, engem természetesen nem avatott a bizalmába. Gyakorlatilag idegen voltam. Különben 
 	is, azt hiszem, sokkal büszkébb volt annál, sem hogy bárkinek elmondja a családi problémáit. 
 	- De önnek az a véleménye, hogy családi problémák miatt vetett véget az életének? 
 	- Hát persze! Miért, felvetıdött más lehetıség is? - csodálkozott el Miss Lingard. 
 	- Ön biztos benne, hogy családi problémák 
 	aggasztották? 
 	- Tudom, hogy nagyon nyomasztotta valami. 
 	- Ön tud róla? 
 	- Hát persze. 
 	- Mondja, mademoiselle, beszélt önnek errıl? 
 	- Nem konkrétan. 
 	- Mit mondott? 
 	- Lássuk csak. Észrevettem, hogy nem figyel rám, máshol jár az esze... 
 	- Egy pillanat. Pardon. Mikor történt ez? 
 	- Ma délután. Általában háromtól ötig dolgoztunk. 
 	- Kérem, folytassa! 
 	- Amint mondtam, Sir Gervase-nek szemmel 
 	láthatólag nehezére esett a koncentráció... tulajdonképpen mondta is, és hozzátette, hogy súlyos 
 	gondok gyötrik. Aztán valami ilyesmit mondott... 
 	lássuk csak... (persze nem emlékszem szó szerint): „Szörnyő dolog, Miss Lingard, ha szégyent hoznak egy család nevére, mely mindig az ország dísze volt." 
 	- Ön mit mondott erre? 
 	- Hát, valami megnyugtatót. Azt hiszem, olyasmit, hogy minden nemzedékben vannak gyenge 
 	jellemő emberek is, ez a nagyság ára, de gyarlóságaikra ritkán emlékszik az utókor. 
 	- És sikerült megnyugtatnia? 
 	- Többé-kevésbé. Visszatértünk Sir Roger Chevenix-Gore-ra. Az egyik korabeli kéziratban találtam egy rendkívül érdekes rá vonatkozó utalást. 
 	Sir Gervase figyelme azonban ismét elkalandozott. Végül azt mondta, ma délután nem dolgozik többet. Nagy megrázkódtatásban volt része, tette hozzá. 
 	- Megrázkódtatásban? 
 	- Ezt mondta. Természetesen nem kérdeztem 
 	semmit. Csak annyit mondtam: „Igazán sajnálom, Sir Gervase." Aztán megkért, hogy szóljak Snellnek, Monsieur Poirot ma este érkezik, küldje ki elé a kocsit a hét ötvenes vonathoz, a vacsorát pedig csak negyed kilenckor tálalják. 
 	- Gyakran kérte meg önt, hogy ilyesmit intézzen? 
 	- Nos... nem... ez rendszerint Mr. Burrows dolga volt. Én csak a magam irodalmi munkáját 
 	végeztem. Nem voltam a titkárnıje. 
 	- 
 	Sir Gervase-nek ön szerint konkrét oka lehetett rá, hogy önt kérje meg ezeknek a dolgoknak 
 	a lebonyolítására, ne Mr. Burrowst? - kérdezte Poirot. 
 	Miss Lingard elgondolkozott. - Nos, lehetséges ... Akkor ez eszembe sem jutott. Azt hittem, csak éppen így adódott. De ha jobban meggondolom, valóban megkért, ne szóljak senkinek Monsieur Poirot érkezésérıl. Meglepetésnek szánja, mondta. 
 	- Szóval ezt mondta? Nagyon különös, fölöttébb érdekes. És ön említette valakinek? 
 	- Dehogy, Monsieur Poirot. Csak Snellnek szóltam a vacsoráról, meg hogy küldje ki a sofırt a 
 	hét ötvenes vonat elé, mert egy úr érkezik vele. 
 	- Mondott Sir Gervase még valamit, ami fontos lehet az ügy szempontjából? 
 	Miss Lingard töprengett. - Nem... nem hinném - mondta. - Nagyon zaklatott volt... Emlékszem, amint kimentem a szobából, hallottam, hogy ezt mondja: „Bár úgyis hiába jön. Már késı." 
 	- Ön nem is sejti, mire mondhatta ezt? 
 	- N... em. - Mintha lett volna az egyszerő tagadószóban egy leheletnyi tétovázás. 
 	- „Már késı" - ismételte meg Poirot homlokráncolva. - Ezt mondta, ugye? „Már késı." 
 	- Nem tudna valami útmutatással szolgálni nekünk arra vonatkozólag, Miss Lingard - szólt közbe Riddle ırnagy -, hogy mi keseríthette el ennyire Sir Gervase-t? 
 	- Az a benyomásom, a dolog valamilyen módon kapcsolatban lehetett Mr. Hugó Trenttel - 
 	mondta Miss Lingard töprengve. 
 	- Hugó Trenttel? Mibıl gondolja? 
 	- Nos, konkrétumot nem tudok, de tegnap délután szóba került Sir Hugó de Chevenix (aki sajnos nem örvendett valami jó hírnévnek a Rózsák Háborúja idején), és Sir Gervase megjegyezte: „Jellemzı a húgomra, hogy éppen Hugónak nevezte el a fiát! Ez a név mindig csak bajt hozott a családunkra. Tudhatta volna, hogy egy Hugóból nem lehet valamirevaló ember." 
 	- Nagyon gondolatébresztı, amit mond - jegyezte meg Poirot. - Adott is egy új ötletet. 
 	- Sir Gervase nem mondott semmi közelebbit? 
 	- kérdezte Riddle ırnagy. 
 	- Nem - rázta a fejét Miss lingard -, és természetesen nem lett volna helyénvaló, hogy én bármit válaszoljak. Sir Gervase tulajdonképpen nem is nekem mondta, csak úgy magának. 
 	- Hát persze. 
 	- Mademoiselle, ön idegen itt, mindössze két hónapja érkezett - szólalt meg Poirot. - Azt hiszem, felbecsülhetetlen segítség volna, ha ıszintén beszámolna nekünk, mi volt a benyomása a családról és a személyzetrıl. 
 	
 	Miss Lingard levette csiptetıs szemüvegét. -Hát, ıszintén szólva eleinte úgy éreztem magam, mintha az ırültekházába kerültem volna! - pislogott elgondolkozva. - Lady Chevenix-Gore mindenhol olyasmit látott, ami nem volt ott, Sir Gervase pedig úgy viselkedett, mint... mint egy király... és elképesztıen pózolt... Mi tagadás, az volt a benyomásom, hogy ilyen csodabogarakkal még soha életemben nem találkoztam. Persze Miss Chevenix-Gore tökéletesen normális volt, és hamarosan arra is rájöttem, hogy Lady Chevenix-Gore valójában rendkívül kedves, melegszívő asszony. Jobb és kedvesebb nem is lehetett volna hozzám. De ami Sir Gervase-t illeti... nos, véleményem szerint ı valóban ırült volt. Az egomániája... így nevezik, ugye?... napról napra súlyosabb lett. 
 	- És a többiek? 
 	- Gondolom, Mr. Burrowsnak nem lehetett 
 	könnyő dolga Sir Gervase-zel. Azt hiszem, örült, hogy egy kis lélegzethez jut, amíg mi a könyvön dolgozunk. Bury ezredes mindig nagyon kedves volt. Rajongásig szereti Lady Chevenix-Gore-t, és elég ügyesen bánt Sir Gervase-zel. Mr. Trent, Mr. 
 	Forbes és Miss Cardwell csak néhány napja van itt, így róluk nem sokat tudok. 
 	- Köszönjük, mademoiselle. És mi van az intézıvel, Laké kapitánnyal? 
 	- Nagyon rokonszenves ember. Mindenki kedveli. 
 	- Sir Gervase is? 
 	- Hogyne. A fülem hallatára mondta, hogy 
 	Lake-hez foghatóan jó intézıje még sose volt. 
 	Persze Laké kapitánynak is adódtak problémái Sir Gervase-zel... de végeredményben elég jól boldogult vele. Nem volt könnyő dolga. 
 	Poirot elgondolkozva bólintott. - Volt valami... valami - dünnyögte -, amit meg akartam kérdezni öntıl... valami apróság... Mi is, mi is? 
 	Miss Lingard türelmesen nézte. 
 	- 
 	Nahát! - csóválta a fejét Poirot bosszúsan. - 
 	Már a nyelvemen volt! 
 	Riddle ırnagy várt egy-két percig, aztán látva, hogy Poirot még mindig tanácstalanul ráncolja a homlokát, ismét átvette a szót. - Mikor látta utoljára Sir Gervase-t? 
 	- Teánál, ebben a szobában. 
 	- Milyennek találta? Normálisan viselkedett? 
 	- Már amilyen normálisan ı viselkedni szokott. 
 	- A hangulat feszült volt? 
 	- Nem, azt hiszem, senkin sem vettem észre 
 	semmi különöset. 
 	- Sir Gervase hová ment tea után? 
 	- A dolgozószobába Mr. Burrowsszal, mint rendesen. 
 	- Akkor látta ıt utoljára? 
 	- Igen. Én átmentem a kis reggelizıszobába, ahol dolgozni szoktam, odaültem az írógéphez, és megírtam a könyv egy fejezetét a feljegyzések alapján, amelyeket megbeszéltünk Sir Gervase-zel. Hét óráig dolgoztam, akkor fölmentem pihenni és átöltözni a vacsorához. 
 	- Úgy tudom, ön hallotta is a lövést. 
 	- Igen, itt voltam, ebben a szobában. Hallottam valami lövésfélét, és kimentem az elıcsarnokba. 
 	Ott találtam Mr. Trentet és Miss Cardwellt. Mr. 
 	Trent tréfálkozva kérdezte Snelltıl, pezsgı lesz-e a vacsorához. Sajnos, eszünkbe sem jutott komolyan venni a dolgot. Biztosra vettük, hogy egy 
 	kocsi kipufogója volt. 
 	- Hallotta Mr. Trenttıl, hogy „Persze mindig számításba jöhet a gyilkosság is?" 
 	-Azt hiszem, mondott valami hasonlót... természetesen csak viccbıl. 
 	- Azután mi történt? 
 	- Mindannyian bejöttünk ide. 
 	
 	- Emlékszik rá, milyen sorrendben jöttek le a többiek a vacsorához? 
 	- Azt hiszem, Miss Chevenix-Qore érkezett elsınek, azután Mr. Forbes. Aztán Bury ezredes és 
 	Lady Chevenix-Gore együtt, és rögtön utánuk Mr. 
 	Burrows. Úgy rémlik, ez volt a sorrend, de nem vagyok benne egészen biztos, mert nagyjából egy idıben jöttek mindannyian. 
 	- Az elsı gongszóra? 
 	- Igen. Mindig mindenki nagyon sietett, ha azt a gongszót meghallotta. Sir Gervase borzasztóan sokat adott arra, hogy pontosan jelenjenek meg a vacsoránál. 
 	- İ maga általában mikor jött le? 
 	- Majdnem mindig a szalonban volt az elsı 
 	gongszó elıtt. 
 	- Meglepte önt, hogy ezúttal nem volt ott? 
 	- Nagyon. 
 	- Megvan! - kiáltott fel Poirot. - Eszembe jutott, mit akartam kérdezni - folytatta, mikor a másik kettı kérdıen nézett rá. - Ma este, mademoiselle, amikor Snell jelentette, hogy a dolgozószoba zárva van, és mindannyian odamentünk, ön lehajolt, 
 	és fölvett valamit a földrıl. 
 	- Én? - csodálkozott el Miss Lingard. 
 	- Igen, mikor befordultunk a dolgozószobába vezetı egyenes folyosóra. Egy apró és fényes tárgyat. 
 	- De különös... egyáltalán nem emlékszem. 
 	Várjon csak... igen, igaza van. Egészen megfeledkeztem róla. Lássuk csak... itt kell lennie. - Kinyitotta fekete szaténtáskáját, és tartalmát az asztalra borította. Poirot és Riddle ırnagy érdeklıdéssel szemlélte a kollekciót. Volt ott két zsebkendı, egy púderkompakt, egy kis kulcscsomó, egy szem 
 	üvegtok és még egy tárgy, amelyre Poirot türelmetlenül lecsapott. 
 	- Az ördögbe, egy golyó! - mondta Riddle ırnagy. 
 	A tárgynak valóban olyan alakja volt, mint egy puskagolyónak, de kiderült, hogy apró ceruza. 
 	- Ezt vettem föl - mondta Miss Lingard. - Tökéletesen megfeledkeztem róla. 
 	- Tudja, hogy kié, Miss Lingard? 
 	- Igen, Bury ezredesé. Egy puskagolyóból készíttette, amely a dél-afrikai háborúban találta el... pontosabban nem találta el... értik, hogy gondolom. 
 	- Tudja, mikor vesztette el az ezredes? 
 	- 
 	Hát, délután még nála volt, amikor bridzseltek, mert mikor bejöttem a teához, láttam, hogy ezzel írja föl a pontokat. 
 	- Ki vett részt a partiban? 
 	- Bury ezredes, Lady Chevenix-Qore, Mr. Trent és Miss Cardwell. 
 	- Talán az lesz a legjobb - mondta Poirot nyájasan -, ha magunknál tartjuk, és mi adjuk vissza az ezredesnek. 
 	- Az jó lesz. Én olyan feledékeny vagyok, még kimenne a fejembıl. 
 	- Megkérhetnénk, mademoiselle, hogy legyen 
 	szíves beküldeni Bury ezredest? 
 	- Hogyne. Máris megyek és megkeresem. - 
 	Elsietett. 
 	Poirot fölállt, és céltalanul járkált a szobában. -Lassan összeállnak a délután eseményei - mondta. - Érdekes. Fél kettıkor Sir Gervase átnézi a számlákat Laké kapitánnyal. Kissé szórakozott. Háromkor megbeszélést folytat Miss Lingarddal a könyvrıl, amelyen dolgozik. Nagyon elkeseredett. Elkeseredését Miss Lingard egy elejtett megjegyzés alapján Hugó Trenttel hozza kapcsolatba. 
 	
 	Teánál Sir Gervase viselkedése normális. Tea után, mint Godfrey Burrowstól tudjuk, valami miatt nagyon jókedvő. Öt perccel nyolc elıtt lejön az emeletrıl, bemegy a dolgozószobájába, egy papírlapra odafirkálja, hogy „Sajnálom", és fıbe lövi magát! 
 	- Értem, mire gondol! Ez nem logikus. 
 	- Különös módon változott Sir Gervase Chevenix-Gore hangulata! Szórakozott... nagyon zaklatott ... normális... jókedvő! Van ebben valami nagyon különös! Aztán meg az a fordulat: „Már késı." Hogy mire ideérek, „már késı" lesz. Semmi kétség, ez igaz. Mire ideértem, már késı volt... 
 	ahhoz, hogy élve lássam. 
 	- Értem. Komolyan azt hiszi...? 
 	- Sose fogom megtudni, miért hívatott Sir Gervase! Ez biztos! - Poirot nyugtalanul járkált a szobában. Megigazított néhány tárgyat a kandalló párkányon; szemügyre vette a fal mellett álló kártyaasztalt, kinyitotta a fiókot, és elıvette a bridzs-blokkot. Aztán átment az íróasztalhoz, és belenézett a papírkosárba. Nem volt benne semmi, csak 
 	egy papírzacskó. Poirot kivette és megszagolta. - 
 	Narancs - dünnyögte, kisimította a zacskót, és elolvasta a feliratát: „Carpenter és Fiai, Gyümölcs-kereskedés, Hamborough St. Mary". Mialatt gondosan összehajtogatta, belépett Bury ezredes. 
 	
 	NYOLCADIK FEJEZET : 
 	
 	Az ezredes egy székbe roskadt. - Szörnyő ez az egész, Riddle - sóhajtotta fejcsóválva. - Lady Chevenix-Gore csodálatosan viselkedik... csodálatosan. Remek asszony! Nagyon bátor! 
 	- Ha jól tudom, ön régóta ismeri - jött vissza a székéhez halkan Poirot. 
 	- Úgy van, ott voltam az elsı bálján. Emlékszem, rózsabimbók voltak a hajában. 
 	És fehér, 
 	habos ruhát viselt... A nyomába se érhetett senki a bálteremben! - áradozott az ezredes. 
 	- Ez az öné, ugye? - nyújtotta eléje a ceruzát Poirot. 
 	- Tessék? Hogyan? Ja igen, köszönöm, délután nálam volt a bridzsnél. Érdekes, képzelje, 
 	háromszor egymás után százas pikk honıröm 
 	volt. Ez még soha az életben nem fordult elı velem. 
 	- Úgy tudom, önök tea elıtt bridzseltek - 
 	mondta Poirot. - Milyen hangulatban volt Sir Gervase, amikor bejött teázni? 
 	- Mint rendesen... semmi különös. Álmomban 
 	sem jutott volna eszembe, hogy végezni akar magával. Ha jobban meggondolom, talán valamivel 
 	ingerlékenyebb volt a szokásosnál. 
 	- Mikor látta ıt utoljára? 
 	- Hát akkor. A teánál. Többé nem láttam élve a szerencsétlen fickót. 
 	- Tea után be sem ment már a dolgozószobába? 
 	- Nem, többé nem láttam. 
 	- Mikor jött le a vacsorához? 
 	- Az elsı gongszó után. 
 	- Ön és Lady Chevenix-Gore együtt jöttek le? 
 	- Nem, mi... szóval... csak az elıcsarnokban találkoztunk. Azt hiszem, ı az ebédlıbıl jött, megnézte, 
 	rendben vannak-e a virágok... vagy valami ilyesmi. 
 	
 	- Remélem, nem veszi rossz néven, Bury ezredes, ha meglehetısen személyes kérdést teszek 
 	fel önnek. Nem különböztek össze Sir Gervase-zel a Paragon Szintetikus Gumipótló miatt? 
 	- ugyan, dehogy - lett lángvörös Bury ezredes arca. - Szó sincs róla. Csak az öreg Gervase-ben sose volt józan belátás - hadarta. - Ezt ne felejtsék el. Azt képzelte, bármibe kezd, az fényesen beüt! 
 	A jelek szerint egyáltalán nem fogta fel, hogy az egész világon gazdasági válság van. Ezt minden részvény és értékpapír megérzi. 
 	- Tehát önök mégiscsak összezördültek? 
 	- Az nem számít. Csak hát Gervase olyan átkozottul eltúlozta a dolgot. 
 	- Önt hibáztatta bizonyos veszteségekért, amelyeket el kellett szenvednie? 
 	- Gervase nem volt normális! Ezzel Vanda is tisztában volt. De ı tudott vele bánni. Én teljes mértékben rábíztam a dolgot. 
 	Poirot megköszörülte a torkát. 
 	Riddle ránézett, aztán témát váltott. - Tudom, ön a család régi barátja, Bury ezredes. Van róla tudomása, hogy kire hagyta Sir Gervase a pénzét? 
 	- Nos, a nagy részét, azt hiszem, Ruth örökli. 
 	Legalábbis ezt vettem ki Gervase elejtett szavaiból. 
 	- Ön nem tartja ezt méltánytalannak Hugó 
 	Trenttel szemben? 
 	- Gervase nem kedvelte Hugót. Ki nem állhatta. 
 	- De nagyon erıs volt benne a családi érzés. És Miss Chevenix-Gore végeredményben csak a fogadott lánya volt. 
 	Bury elgondolkozott. Egy darabig hímezett-hámozott, de végül kibökte: - 
 	Nézzék, azt hiszem, jobb, ha megmondom. Persze maradjon köztünk, meg minden. 
 	- Hogyne... ez természetes. 
 	- Ruth törvénytelen gyerek, de ízig-vérig Chevenix-Gore. Anthony lánya, Gervase öccséé, aki elesett a háborúban. A jelek szerint összeszőrte a levet valami gépírónıvel. Mikor meghalt, a lány írt Vandának, aki erre elment hozzá... a lány gyereket várt. Vanda röviddel azelıtt tudta meg, hogy 
 	neki már nem lehet gyereke. Beszélt Gervase-zel, úgyhogy végül magukhoz vették a gyereket és örökbe fogadták. Az anyja lemondott róla. Úgy nevelték föl Ruthot, mintha az édeslányuk volna, és az is, minden tekintetben. Csak rá kell nézni, a vak is láthatja, hogy tırılmetszett Chevenix-Gore! 
 	- Értem már - mondta Poirot. - így már sokkal érthetıbb Sir Gervase viselkedése. De ha nem kedvelte Mr. Hugó Trentet, miért akarta minden áron összeházasítani Mademoiselle Ruthtal? 
 	- Hogy rendet teremtsen a családban. így tartotta helyénvalónak. 
 	- Még akkor is, ha nem kedveli a fiatalembert? 
 	- Maga nem érti az öreg Gervase-t - horkant fel Bury ezredes. - İ nem tekintette érzı lényeknek az embereket. Úgy intézte a házasságokat, mintha a királyi család tagjairól lenne szó! Azt tartotta helyénvalónak, ha Ruth és Hugó összeházasodik, és Hugó felveszi a Chevenix-Gore nevet. Hogy Hugónak meg Ruthnak errıl mi a véleménye, az nem számított. 
 	- És Mademoiselle Ruth hajlandó volt alávetni magát apja akaratának? 
 	- Már hogy lett volna! - kuncogott Bury ezre des. - Abban a lányban Gervase emberére talált! 
 	- Tudomása volt önnek arról, hogy röviddel a halála elıtt Sir Gervase új végrendeletet készíttetett, amelynek értelmében Miss Chevenix-Gore 
 	csak azzal a feltétellel örökölte volna a vagyonát, ha feleségül megy Mr. Trenthez? 
 	Bury ezredes füttyentett. - Ezek szerint megneszelt valamit a lányról meg Burrowsról... - csúszott ki a száján. Azonnal elhallgatott, de már késı volt. 
 	- Tehát volt valami Mademoiselle Ruth és Monsieur Burrows között? - kapott a szón Poirot. 
 	- Valószínőleg egy szó sem igaz az egészbıl... 
 	egy árva szó sem. 
 	Riddle ırnagy megköszörülte a torkát. - Azt hiszem, Bury ezredes, el kell mondania mindent, amit tud - mondta. - Mindez hatással lehetett Sir Gervase lelkiállapotára. 
 	- 
 	Talán igen - mondta Bury ezredes bizonytalanul. - Hát, ez a Burrows elég jóképő fickó, legalábbis a nıknek ez a véleménye a jelek szerint. İ meg Ruth az utóbbi idıben sülve-fıve együtt voltak, és Gervase ezt nem nézte jó szemmel... 
 	egyáltalán nem nézte jó szemmel. Burrowst nem akarta kirúgni, mert félt, hogy azzal csak ront a helyzeten. 
 	Ismerte Ruthot. Annak a lánynak nem lehet parancsolgatni. Hát úgy látszik, ezt a megoldást eszelte ki. Ruth nem az a fajta, aki mindent feláldoz a szerelem oltárán. Szereti a fényőzést és a pénzt. 
 	- 
 	Ön személy szerint jó véleménnyel van Mr. 
 	Burrowsról? 
 	Az ezredes annak a nézetének adott kifejezést, hogy Qodfrey Burrows nem nagy klasszis, amely megállapítás Poirot-t kissé megzavarta, Riddle ırnagy azonban csak mosolygott a bajusza alatt. 
 	Föltettek még néhány kérdést, megkapták rájuk a választ, majd Bury ezredes távozott. 
 	- Mit szól ehhez, Monsieur Poirot? - nézett Riddle a detektívre, aki gondolataiba merült. 
 	- Mintha lassan kibontakozna az ábra... a megfontolt ... a gondosan kidolgozott terv. 
 	- Bonyolult ügy - jegyezte meg Riddle. 
 	- Az. De egyre fontosabbnak érzek egy odavetett mondatot. 
 	- Nevezetesen? 
 	- Hugó Trentnek azt a nevetve odavetett mondatát: „Persze mindig számításba jöhet a gyilkosság is." 
 	- Észrevettem, hogy maga kezdettıl fogva erre akar kilyukadni - jegyezte meg Riddle éles hangon. 
 	- Miért, magának nem az a véleménye, barátom, hogy minél többet tudunk, annál kevesebb 
 	indítékot találunk az öngyilkosságra? Gyilkossági indítékokból viszont már egész csinos kis győjteményünk van! 
 	- Akkor se feledkezzen meg a tényekrıl... az ajtó zárva, a kulcs a halott zsebében. Jó, tudom, vannak mindenféle utak és módok. Meggörbített tők, madzagok... mindenféle trükkök. Tegyük fel, elméletileg lehetséges... De beválnak azok a trükkök a gyakorlatban? Én kétlem. 
 	- Mindenesetre vizsgáljuk meg a helyzetet úgy, hogy gyilkosságból indulunk ki, nem pedig öngyilkosságból. 
 	- Jó, nem bánom. Mivel maga a tett színhelyén van, alighanem gyilkosság történt! 
 	- Nem valami hízelgı megjegyzés - mosolyo- 
 	dott el Poirot. - Tehát vegyük szemügyre a helyzetet abból kiindulva, hogy gyilkosság történt - komolyodott el. - Eldördül a lövés, négyen az elıcsarnokban állnak: Miss Lingard, Hugó Trent, 
 	Miss Cardwell és Snell. A többiek hol vannak? 
 	- Burrows azt mondja, a könyvtárban volt. 
 	Nincs, aki igazolhatná. A többiek gyaníthatóan a szobájukban, de ki tudja? A jelek szerint külön-külön jöttek le mind. Még Lady Chevenix-Gore és Bury is csak az elıcsarnokban találkozott. Lady Chevenix-Gore az ebédlıbıl jött. És Bury? Hátha nem az emeletrıl, hanem a dolgozószobából! 
 	Ott van mindjárt az a ceruza. 
 	- Igen, a ceruza nagyon érdekes. Semmiféle 
 	érzelmet nem mutatott, mikor szóba hoztam, de talán csak azért, mert nem tudta, hol találtam, és észre sem vette, hogy leejtette. Nézzük, ki játszott még, amikor használták a ceruzát. Hugó Trent és Miss Cardwell. İk nem jönnek számításba. Az alibijüket igazolhatja Miss Lingard és a komornyik. 
 	A negyedik Lady Chevenix-Gore. 
 	- Rá nem gyanakodhat komolyan. 
 	- Miért nem, barátom? Én mondom magának, 
 	én nem teszek kivételt. Mindenkire gyanakszom! 
 	Tegyük fel, hogy bár látszólag a férjéért rajong, valójában a hőséges Buryt szereti. 
 	- Hát... - hümmögött Riddle. - Ez bizonyos 
 	értelemben már évek óta amolyan háromszögféle. 
 	- És Sir Gervase meg Bury ezredes összeveszett azon a vállalaton. 
 	- Mi tagadás, lehet, hogy Sir Gervase el akart bánni vele. Nem ismerjük a részleteket. Talán éppen ezért rendelte ide magát. Mondjuk Sir Gervase gyanakszik, hogy Bury szándékosan megko-pasztotta, de nem akarja dobra verni, mert fél, hogy a felesége is belekeveredett. Igen, ez elképzelhetı, így mindjárt volna indítéka akármelyiküknek. Meg kell adni, elég furcsa, hogy Lady Chevenix-Gore ilyen nyugodtan fogadja a férje halálát. 
 	Talán az egész kísértetügy csak színjáték! 
 	- Aztán ott a másik bonyodalom - mondta 
 	Poirot. - Miss Chevenix-Gore és Burrows. Nagyon fontos nekik, hogy Sir Gervase ne írhassa alá az új végrendeletet. Jelenleg mindent a lány örököl, csak föl kell vennie a férjének a család nevét... 
 	- így van, és ami azt illeti, elég gyanús Burrows beszámolója Sir Gervase hangulatáról ma este. 
 	Hogy jókedvő volt, valami miatt nagyon elégedett! 
 	A többiektıl nem ezt hallottuk. 
 	- Aztán ott van Mr. Forbes. Korrekt, szigorú úriember, régi, megbízható cég. De hallottunk már ügyvédekrıl, néha igen jó nevő ügyvédekrıl, akik hozzányúltak az ügyfeleik pénzéhez, ha bajba jutottak. 
 	- Azt hiszem, Poirot, kissé dramatizálja a helyzetet. 
 	- Ön szerint olyan ez, mintha egy filmbıl vettem volna? Csakhogy az élet olykor meglepıen 
 	hasonlít a filmekhez, Riddle ırnagy. 
 	- Hát, amit itt láttunk eddig, az valóban hasonlít 
 	- vallotta be a rendırfınök. - De nem kellene folytatnunk a munkát? Elég késıre jár, és még nem beszéltünk Ruth Chevenix-Gore-ral, holott valószínőleg ı a legfontosabb az egész társaságból. 
 	- Egyetértek. Miss Cardwell is hátravan még. 
 	Talán elıbb ıt hívjuk be, mert vele gyorsan végzünk, Miss Chevenix-Qore-t pedig hagyjuk utoljára. 
 	- Helyes. 
 	
 KILENCEDIK FEJEZET 

 	Az este Poirot csak egy futó pillantást vetett Susan Cardwellre. Most figyelmesebben megnézte. Intelligens arc, gondolta, nem szabályos szépség, de olyan vonzó, hogy egy babaarcú nı megirigyelhetné. A haja gyönyörő, a sminkje mesteri. Éber tekintete van, gondolta Poirot. 
 	- Közeli barátja ön a családnak, Miss Cardwell? 
 	- érdeklıdött Riddle ırnagy néhány bevezetı kérdés után. 
 	- Egyáltalán nem ismerem ıket. Hugó intézte el, hogy meghívjanak. 
 	- Ön tehát Hugó Trent közeli barátja? 
 	- Igen, ebben a minıségemben vagyok itt. Mint Hugó barátnıje - nyújtotta el a szavakat Susan Cardwell mosolyogva. 
 	- Régóta ismeri? 
 	- Alig egy hónapja. - Elhallgatott. - Úgyszólván jegyesek vagyunk - tette hozzá végül. 
 	- És azért hozta le önt, hogy bemutassa a családjának? 
 	- Jaj, dehogy, isten ments! Titokban tartottuk. 
 	Csak föl akartam deríteni a terepet. Hugó azt mondta, ez kész bolondokháza. Gondoltam, megnézem magamnak. Hugó szegénykém borzasztó aranyos, de esze egy csepp sincs. Tudják, elég válságos volt a helyzetünk. Nincs egy fillérünk se, és Hugó legfıbb reménysége, az öreg Sir Gervase a fejébe vette, hogy Hugónak meg Ruthnak össze kell házasodnia. Tudják, Hugó elég gyámoltalan. Képes volna beleegyezni a házasságba abban a reményben, hogy késıbb majd kimászik belıle. 
 	- Ön nem találta dicséretesnek ezt az elgondolást, mademoiselle ? - 
 	érdeklıdött Poirot nyájasan. 
 	- Nem bizony. Mi van, ha Ruthra rájön a bolondóra, és nem hajlandó elválni, vagy mit tudom 
 	én? A sarkamra álltam. Csak akkor fog elkocogni a knightsbridge-i Szent Pál-templomba, ha én állhatok mellette az oltár elıtt szemlesütve és liliom csokorral. 
 	- Tehát most lejött, hogy saját szemével lássa, mi a helyzet? 
 	- Igen. 
 	- Eh bien! - mondta Poirot. 
 	- Hugónak persze igaza volt! Sült bolond mind, egytıl egyig. Kivéve Ruthot, aki a jelek szerint tökéletesen épelméjő. Éppoly kevéssé lelkesedett ezért a házasságért, mint én, hiszen megvan a saját fiúja. 
 	- Mr. Burrowsra gondol? 
 	- Burrowsra? ugyan, dehogy. Ruthot sose tudná levenni a lábáról egy ilyen pojáca. 
 	- 
 	Akkor kihez főzték gyengéd érzelmek? 
 	Susan Cardwell nem válaszolt. Cigarettáért nyúlt, rágyújtott, s csak aztán mondta: - Ezt inkább tıle kérdezze meg. 
 	Végeredményben csak rá tartozik. 
 	- Ön mikor látta utoljára Sir Gervase-t? - szólt közbe Riddle ırnagy. 
 	- Teánál. 
 	- Nem viselkedett különösen? 
 	- Csak annyira, mint máskor - vont vállat a lány. 
 	- Tea után ön mit csinált? 
 	- Biliárdoztam Hugóval. 
 	- Sir Gervase-t többé nem látta? 
 	- Nem. 
 	- Mi a helyzet a lövéssel? 
 	- Hát ez elég furcsa volt. Tudják, azt hittem, az elsı gongszót hallom, úgyhogy gyorsan befejeztem az öltözködést, és rohantam ki a szobából. 
 	Ekkor meghallottam azt, amit a második gong szónak véltem, és szinte röpültem lefelé a lépcsın. Aznap, mikor megérkeztem, egy percet késtem a vacsorától, és Hugó azt mondta, kis híján eljátszottam az esélyeinket, hogy valaha dőlıre 
 	jussunk az öreggel, ezért aztán nagyon szedtem a lábamat lefelé. Hugó épp elıttem ment, s egyszerre valami furcsa pukkanást vagy dörrenést hallottunk. Biztos egy pezsgısüveg dugója, mondta Hugó, de Snell megcáfolta, és szerintem különben sem az ebédlıbıl jött a hang. Miss Lingard úgy hallotta, föntrıl jön, végül megállapodtunk abban, hogy egy autó kipufogója volt, aztán betódultunk a szalonba, és megfeledkeztünk az egészrıl. 
 	- Az eszükbe sem jutott, hogy Sir Gervase esetleg agyonlıtte magát? - 
 	érdeklıdött Poirot. 
 	- Miért jutott volna, mondja meg! Az öreg minden jel szerint nagyon élvezte, hogy mindenkit 
 	dróton rángat. El sem tudtam képzelni, hogy ilyesmi kitelik tıle. Nem is értem, miért csinálta. Nyilván mert bolond volt. 
 	- Sajnálatos eset. 
 	-Az... Hugónak meg nekem. Nyilván nem hagyott rá semmit, vagy szinte semmit. 
 	- Ezt kitıl hallotta? 
 	- Forbesból szedte ki Hugó. 
 	- Nos, Miss Cardwell... - Riddle ırnagy pillanatnyi szünetet tartott -, azt hiszem, végeztünk. Mi a véleménye, vajon Miss Chevenix-Qore elég erısnek érzi magát, hogy lejöjjön és beszéljen velünk? 
 	- Azt hiszem, igen. Mindjárt szólok neki. 
 	- Egy kis pillanat, mademoiselle - szólt közbe Poirot. - Ezt látta már? - nyújtotta tenyerén a töltény-ceruzát. 
 	- Igen, azt hiszem, ma délután a bridzsnél. Gondolom, az öreg Bury ezredesé. 
 	- Magával vitte, mikor vége volt a partinak? 
 	- Fogalmam sincs. 
 	- Köszönöm, mademoiselle. Akkor végeztünk. 
 	- Rendben van, szólok Ruthnak. 
 	Ruth Chevenix-Qore úgy vonult be a szobába, mint egy királynı. Magasra tartott fejjel, kipirult arccal. De a tekintete, akárcsak Susan Cardwellé, éber figyelemre vallott. Ugyanazt a halvány barackrózsaszín ruhát viselte, mint Poirot érkezésekor. A vállára tőzött mély tónusú, lazacszín rózsa akkor még friss volt és üde, de közben elhervadt. 
 	- Nos? - szólalt meg Ruth. 
 	- Mélységesen sajnálom, hogy zaklatnom kell önt - kezdte Riddle ırnagy. 
 	- Nem tehet mást, zaklatnia kell - vágott közbe a lány. - Mindenkit zaklatnia kell. De megtakaríthatok maguknak egy kis idıt. 
 	Fogalmam sincs, 
 	miért lett öngyilkos az Öreg. Csak annyit mondhatok, hogy ez egyáltalán nem vallott rá. 
 	- Volt ma valami különös a viselkedésében? 
 	Nem volt levert vagy érthetetlenül izgatott... ön nem vett észre semmi szokatlant? 
 	- Nem hiszem. Nekem nem tőnt fel... 
 	- Mikor látta utoljára? 
 	- Teánál. 
 	- Ön nem ment be a dolgozószobába... késıbb? - kérdezte Poirot. 
 	- Nem. utoljára ebben a szobában láttam. Ott ült - mutatott egy székre a lány. 
 	- Értem. Ezt a ceruzát ismeri, mademoiselle ? 
 	- Bury ezredesé. 
 	- Látta az utóbbi idıben? 
 	- Nem emlékszem. 
 	- Nem tudja, Sir Gervase és Bury ezredes... 
 	összekülönbözött valamin mostanában? 
 	- A Paragon Gumivállalatra gondol? 
 	
 	- Igen. 
 	- Azt hiszem, igen. Az öreg tombolt miatta! 
 	- Netán úgy érezte, becsapták? 
 	- Egyáltalán nem értett a pénzügyekhez - vont vállat a lány. 
 	- Föltehetek önnek egy kérdést, mademoiselle 
 	- kérdezte Poirot -, egy elég arcátlan kérdést? 
 	- Persze, ha úgy látja jónak. 
 	- Ez az eset... sajnálja ön, hogy... az apja meg halt? 
 	- Már hogyne sajnálnám - meredt rá Ruth. - 
 	Nem szoktam látványosan zokogni. De hiányozni fog... szerettem az Öreget. Mindig így hívtuk Hugóval. Az „Öreg", tudja, afféle primitív, emberszabású-majom-eredető-törzsi-pátriárka értelemben. 
 	Tiszteletlenül hangzik, de valójában sok szeretet van benne. Persze tulajdonképpen nála zavarosabb fejő vén szamarat még nem hordott a hátán 
 	a föld! 
 	- Érdekes dolgokat mond, mademoiselle. 
 	- Annyi esze sem volt, mint egy csirkének! Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de ez az igazság. 
 	Sose használta a fejét, azt sem tudta, hogyan kell. 
 	De azért valaki volt. Fantasztikusan bátor, meg minden. Képes volt belevágni egy sarki utazásba, meg párbajozni. Mindig az volt az érzésem, azért hızöng annyit, mert a lelke mélyén tudja, hogy nem valami okos. Akárki túljárhatott az eszén. 
 	- 
 	Olvassa el ezt, mademoiselle - vette elı zsebébıl a levelet Poirot. 
 	A lány elolvasta. - Hát ezért jött ide! - adta vissza a levelet. 
 	- Mond ez önnek valamit, mármint a levél? 
 	- Nem - rázta a fejét a lány. - Valószínőleg igaz, ami benne áll. Szegény öreg drágámat akárki rászedhette. John szerint az elızı intézı a szemét is 
 	kilopta. Tudja, amilyen gıgös és nagyképő volt, sose ereszkedett le odáig, hogy utánanézzen a részleteknek! Fınyeremény volt a szélhámosoknak. 
 	- Ön olyan képet fest róla, mademoiselle, 
 	amely merıben eltér az általánosan elfogadottól. 
 	- Hát persze... elég jól leplezte a dolgot. Vanda (a mostohaanyám) teljes erejébıl segített neki. Az öreg annyira élvezte, hogy úgy járkál a világban, mintha ı volna a Magasságos Atyaúristen. Ezért örülök bizonyos értelemben, hogy meghalt. Neki így a legjobb. 
 	- Ezt nem értem, mademoiselle. 
 	- Egyre jobban elhatalmasodott rajta a dolog - 
 	mondta Ruth komoran. - Elıbb-utóbb lakat alá kellett volna tenni... Már így is beszéltek róla. 
 	- Volt önnek tudomása arról, mademoiselle, 
 	hogy szándékában állt új végrendeletet készíttetni, melynek értelmében ön csak akkor örökölhette volna a pénzét, ha feleségül megy Mr. Trenthez? 
 	-Micsoda képtelenség! - kiáltott föl a lány. -Egyébként biztosra veszem, hogy ez jogi úton érvényteleníthetı... Nem lehet az embereknek elıírni, kivel házasodjanak össze, ebben biztos vagyok. 
 	- 
 	Amennyiben Sir Gervase ténylegesen aláírt 
 	volna egy ilyen végrendeletet, ön eleget tett volna a feltételnek, mademoiselle? 
 	- Én... - meredt rá Ruth - én... - Nem tudta tovább mondani. Két-három percig tanácstalanul bámulta lába hegyén himbálózó körömcipıjét. A cipı sarkáról apró rög hullott a szınyegre. -Várjanak! - ugrott fel hirtelen Ruth Chevenix-Gore. 
 	
 	Kiszaladt a szobából, de szinte azonnal visszatért, oldalán Laké kapitánnyal. - 
 	Elıbb-utóbb úgyis kiderül - mondta kissé kifulladva. - Miért ne tudnák meg most? 
 	John meg én három héttel ezelıtt megesküdtünk Londonban. 
 	
 TIZEDIK FEJEZET 

 	Kettıjük közül Laké látszott zavartabbnak. 
 	- Alaposan meglepett bennünket, Miss Chevenix-Gore... jobban mondva Mrs. Laké 
 	- szólalt 
 	meg Riddle ırnagy. - Senki sem tudott errıl a házasságról? 
 	- Nem, titokban tartottuk. Ami Johnnak egy 
 	cseppet sem volt ínyére. 
 	- Én... tudom, hogy gyalázatosnak látszik így intézni a dolgot - mondta Laké kissé dadogva. - 
 	Azonnal oda kellett volna állnom Sir Gervase elé... 
 	- Közölni vele, hogy feleségül akarod venni a lányát, és kirúgatni magad - vágott közbe Ruth. - 
 	Engem meg alighanem kitagadott volna, és a feje tetejére állítja az egész házat, mi meg gratulálhattunk volna egymásnak, hogy milyen remekül viselkedtünk! Az én módszerem jobb volt, hidd el! 
 	Ami már megtörtént, azon nem lehet változtatni, így is nagy cirkusz lett volna... de végül jobb belátásra tér. 
 	Laké nem úgy nézett ki, mint akit meggyıztek. 
 	- Mikor szándékozott közölni a hírt Sir Gervase-zel, madame ? - kérdezte Poirot. 
 	- Elı akartam készíteni a terepet. Gyanakodott rám meg Johnra, hát úgy tettem, mintha már 
 	Godfrey érdekelne. Várható volt, hogy az öreg ettıl végképp dühbe gurul, s úgy számítottam, ezek után szinte megkönnyebbüléssel fogadja majd, hogy Johnhoz mentem feleségül! 
 	- Tudott valaki egyáltalán errıl a házasságról? 
 	- Igen, Vandának végül megmondtam. Mellénk akartam állítani. 
 	- És sikerült? 
 	- Igen. Tudja, nem nagyon lelkesedett azért, hogy Hugóhoz menjek... gondolom azért, mert rokon. A jelek szerint attól félt, hogy teljesen ütı- 
 	dött gyerekeink lesznek, hisz úgyis elég hibbant már a család. Ez nyilván képtelenség, hisz engem csak örökbe fogadtak. Azt hiszem, valami távoli rokon gyereke vagyok. 
 	- Biztos benne, hogy Sir Gervase nem is sejtette az igazságot? 
 	- Persze hogy nem. 
 	- Igaz ez, Laké kapitány? - kérdezte Poirot. - 
 	Biztos, hogy amikor ön ma délután beszélt Sir Gervase-zel, ez az ügy nem került szóba? 
 	- Nem, uram. Nem került szóba. 
 	- Mert tudja, Laké kapitány, bizonyos tanúvallomások szerint Sir Gervase fölöttébb ingerlékeny 
 	hangulatba került, miután önnel beszélt, és többször is említette, hogy szégyent hoztak a családra. 
 	- Nem került szóba az ügy - ismételte Laké. Az arca falfehér lett. 
 	- Akkor látta utoljára Sir Gervase-t? 
 	- Igen, már mondtam. 
 	- Hol volt ön ma este nyolc perccel nyolc óra után? 
 	- Hogy hol? Hát odahaza. A falu végén, körülbelül félmérföldnyire innen. 
 	
 	- Nem jött fel Hamborough Qose-ba nagyjából abban az idıben? 
 	- Nem. 
 	- Ön hol volt, mademoiselle - fordult a lányhoz Poirot -, amikor az apja agyonlıtte magát? 
 	- A kertben. 
 	- A kertben? És hallotta a lövést? 
 	- Hogyne. De nem tulajdonítottam neki különösebbjelentıséget. Azt hittem, nyulakra lövöldöz 
 	valaki odakint, bár most jut eszembe, feltőnt, milyen közelrıl jön a hang. 
 	- Aztán visszajött a házba... merrefelé is? 
 	- Ezen a franciaablakon jöttem be - bökött 
 	fejével a mögötte lévı ablakra Ruth. 
 	- Volt valaki idebenn? 
 	- Nem. De Hugó meg Susan és Miss Lingard 
 	egy pillanat múlva bejött a hallból. Lövöldözésrıl meg gyilkosságról meg effélékrıl beszéltek. 
 	- Értem - mondta Poirot. - Igen, azt hiszem, most már értem... 
 	- Nos... akkor... köszönöm - mondta Riddle 
 	ırnagy kissé bizonytalanul. - Azt hiszem, egyelıre végeztünk. 
 	Ruth és a férje megfordult és kiment a szobából. 
 	- 
 	Az ördögbe... - szólalt meg Riddle ırnagy. - 
 	Egyre nehezebb ezt az ügyet nyomon követni - 
 	fejezte be csüggedten. 
 	Poirot bólintott. Fölvette a Ruth cipıjérıl lehullott apró rögöt, és elgondolkozva tartotta a kezében. 
 	- 
 	Olyan, mint az a szilánkokra tört tükör a falon 
 	- mondta. - A halott ember tükre. Ahány új tényre bukkanunk, mind más szögbıl mutatja. Minden elképzelhetı nézıpontból visszatükrözıdik. Nemsokára teljes lesz a kép... - 
 	Fölállt, és gondosan beletette az apró rögöt a papírkosárba. - Mondok én magának valamit, barátom. Az egész rejtély kulcsa a tükör. Menjen be a dolgozószobába, és nézze meg maga, ha nekem nem hisz. 
 	- 
 	Ha gyilkosság történt, azt magának kell bebizonyítania - jelentette ki határozottan Riddle ırnagy. - Nekem az a véleményem, hogy öngyilkosság volt. 
 	Hallotta, mit mondott a lány arról, hogy 
 	egy régebbi intézı becsapta az öreg Gervase-t. 
 	Lefogadom, Lake-nek jó oka volt rá, hogy beadja neki ezt a mesét. Valószínőleg belenyúlt a kasszába, Sir Gervase gyanút fogott, és azért hívta ide 
 	magát, mert nem tudta, meddig mentek a dolgok Laké és Ruth között. Aztán ma délután Laké meg mondta neki, hogy összeházasodtak. Ettıl Gervase összeroppant. „Már késı" volt bármit is tenni. 
 	Elhatározta, véget vet mindennek. Agya, mely akkor sem mőködött valami megbízhatóan, mikor 
 	minden a legjobban ment, felmondta a szolgálatot. Véleményem szerint így történt. Mit tud felhozni ellene? 
 	Poirot nem mozdult a szoba közepérıl. - Mit tudok felhozni ellene? Semmit... 
 	csak azt az egyet, hogy nem magyaráz meg mindent. Bizonyos tényeket figyelmen kívül hagy. 
 	- Például? 
 	- Például Sir Gervase hangulatváltozásait a mai nap folyamán, Bury ezredes megkerült ceruzáját, Miss Cardwell (igen fontos) tanúvallomását, Miss Lingard beszámolóját arról, hogy milyen sorrend benjöttek le az emberek a vacsorához, Sir Gervase székének helyzetét a holttest megtalálásakor, a papírzacskót, amelyben eredetileg narancs volt, és végül a kulcsfontosságú törött tükröt. 
 	- Maga szerint ennek a halandzsának van valami értelme? - meredt rá Riddle ırnagy. 
 	- Remélem, értelmet fogok adni neki - mondta Poirot szelíden -, mégpedig holnapra. 
 	
 TIZENEGYEDIK FEJEZET 

 	Hercule Poirot másnap reggel röviddel pirkadat után ébredt. A ház keleti részében kapott szobát. Fölkelt az ágyból, félrehúzta a sötétítıfüggönyt, és elégedetten állapította meg, hogy felkelt a nap, és szép, derült reggel van. 
 	A szokott aprólékos gonddal látott öltözködéshez. Mikor kész volt, vastag felöltıbe bújt és nyaka köré sálat tekert. Aztán lábujjhegyen kiment a hálószobából és végig a csendes házon, le a szalonba. Hangtalanul kinyitotta a franciaablakot, és kisétált a kertbe. 
 	A nap épp elıbukkant. A levegı ködös volt, a derült reggelek párájával. 
 	Hercule Poirot végigment a ház fala mentén körbefutó teraszon Sir Gervase dolgozószobájának ablakáig. Ott megállt és körülnézett. 
 	A franciaablak elıtt pázsitos sáv futott a házzal párhuzamosan. Elıtte széles növényszegély. Az ıszirózsa még mindig gyönyörően virított. Poirot a szegély elıtti köves úton állt. A szegély mögötti füves úttól gyepsáv futott a teraszig. 
 	Poirot gondosan szemügyre vette, s megcsóválta a fejét. Aztán megvizsgálta kétoldalt a szegélyt. Lassan bólogatott. A jobb oldali virágágyban a puha talajon jól kivehetı lábnyomokat talált. Amint homlokát ráncolva meredt rájuk, neszt hallott, és fölkapta a fejét. Épp fölötte felhúztak egy ablakot. Vörös hajú fejet pillantott meg. 
 	- Mi a csuda hozta ide ilyenkor, Monsieur Poirot? - nézett le rá Susan Cardwell okos arca aranyvörös fénykoszorúban. - Szimatol egy kicsit? 
 	- Jó reggelt, mademoiselle- hajolt meg Poirot szertartásosan. - Eltalálta. Ön most figyelemmel kísérhet egy nyomozót, méghozzá kiváló nyomozót a nyomozás aktusa közben - 
 	mondta kissé fellengzısen. 
 	Susan félrehajtotta a fejét. - Feltétlenül megörökítem majd az emlékirataimban 
 	- jegyezte meg. - Lemehetek segíteni? 
 	- Boldoggá tenne. 
 	- Elıször azt hittem, betörı. Merre ment ki? 
 	- A szalon franciaablakán. 
 	- Egy pillanat, máris megyek. 
 	Úgy is tett. Poirot minden jel szerint még mindig ugyanott állt, ahol Susan eredetileg megpillantotta. 
 	- Hogyhogy ilyen korán felébredt, mademoiselle? 
 	- Nem aludtam valami jól. Elfogott az a szörnyő érzés, ami hajnali ötkor szokott rájönni az emberre. 
 	- Már nincs olyan korán! 
 	- Pedig úgy éreztem! Nos, maga szuperdetek- 
 	tív, mit látunk? 
 	- Nézze, mademoiselle, lábnyomok. 
 	- Azok hát. 
 	- Méghozzá négy - folytatta Poirot. - Tessék, ott vannak. Kettı az ablak felé tart, kettı onnan kifelé. 
 	- Kinek a lábnyoma? A kertészé? 
 	- Ejnye, ejnye, mademoiselle! Hiszen ezek apró, kecses nıi cipı nyomai. 
 	Gyızıdjön meg róla 
 	a saját szemével. Könyörgök, lépjen melléjük a földbe. 
 	Susan pillanatnyi habozás után óvatosan odatette a lábát a lágy földbe, ahol Poirot mutatta. Apró, magas sarkú sötétbarna körömcipıt viselt. 
 	- Látja, az öné majdnem ugyanaz a méret. 
 	Majdnem, de azért nem pontosan. Ezek az önénél valamivel hosszabb láb nyomai. Talán Miss Chevenix-Gore ... vagy Miss Lingard... 
 	vagy akár Lady 
 	Chevenix-Gore lábáé. 
 	- Lady Chevenix-Gore-é semmi esetre sem... 
 	neki nagyon kicsi lába van. Miss Lingard pedig olyan furcsa, lapos sarkú cipıben jár. 
 	- Akkor Miss Chevenix-Gore lábnyoma. Persze most jut eszembe, említette is, hogy tegnap este kint járt a kertben. 
 	Poirot vezetésével megkerülték a házat visszafelé. 
 	- Még mindig nyomozunk? - kérdezte Susan. 
 	- Hát persze. Most bemegyünk Sir Gervase dolgozószobájába. 
 	Már indult is. Susan Cardwell követte. 
 	Az ajtó még mindig szomorúan lógott sarokvasain. Odabent minden úgy maradt, ahogy elızı este hagyták. Poirot félrehúzta a függönyt, és elgyönyörködött a napfényben. 
 	Egy-két percig csak állt, és nézte a szegélyt. -Gondolom, ön nem sokat tud a betörıkrıl, mademoiselle - mondta aztán. 
 	- Sajnos, nem, Monsieur Poirot - rázta a fejét sajnálkozva Susan Cardwell. 
 	- A rendırfınöknek sincs szerencséje baráti kapcsolatban állni velük. Csak szigorúan hivatalos keretek között találkozik bőnözıkkel. Velem másképp áll a helyzet. Egyszer igen kellemes beszélgetést folytattam egy betörıvel. Rendkívül érdekes dolgot mondott a franciaablakokkal kapcsolatban... megemlített egy érdekes trükköt, amely néha alkalmazható, ha a kilincs nem zár nagyon szorosan. 
 	Beszéd közben elfordította a bal oldali ajtó kilincsét. A középsı rúd kijött a földön lévı vájatból, s Poirot maga felé húzhatta a franciaablak két szárnyát. 
 	Szélesre tárta ıket, aztán megint becsukta, de a kilincset nem fordította el, tehát a rúd nem csúszott vissza a vájatba. Aztán elengedte a kilincset, várt egy pillanatig, majd gyors, lökésszerő ütést mért az ajtóra magasan, a rúd közepénél. A lökéstıl a rúd visszacsúszott a lyukba a földön ... s a kilincs magától elfordult. 
 	- Érti már, mademoiselle? 
 	- Azt hiszem, igen - sápadt el Susan. 
 	- A franciaablak most zárva van. Bejönni nem lehet a szobába, ha zárva van az ablak, az azonban lehetséges, hogy valaki kimegy, behúzza az ajtó szárnyakat, aztán rájuk üt, mint én az elıbb, s a rúd becsúszik a földbe és elfordítja a kilincset is. 
 	Akkor az ablak szorosan zárva van, és aki ránéz, azt mondaná, belülrıl csukták be. 
 	- Vagyis ez... - remegett meg Susan hangja - 
 	ez történt tegnap este? 
 	- Azt hiszem, igen, mademoiselle. 
 	- Én ebbıl egy szót sem hiszek el - tört ki hevesen Susan. 
 	Poirot nem válaszolt. Odament a kandallópárkányhoz. 
 	- 
 	Mademoiselle, szükségem van önre, mint 
 	tanúra - fordult meg hirtelen. - Már van egy tanúm, Mr. Trent. İ látta, mikor tegnap este megtaláltam ezt az apró tükörszilánkot. Szóvá is tettem 
 	elıtte. Nem mozdítottam el, hogy a rendırök itt találják. A rendırfınöknek külön felhívtam a figyelmét, hogy a törött tükör értékes nyom. De 
 	nem tulajdonított jelentıséget a megjegyzésemnek. Most tehát ön a tanúm, hogy beteszem egy 
 	kis borítékba ezt a tükörszilánkot (amelyre, ne felejtse el, már felhívtam Mr. Trent figyelmét)... így. - Betette. - És ráírtam valamit... így... és leragasztottam. Ön a tanúm, mademoiselle! 
 	- 
 	Igen, csak... csak nem értem, mit jelent. 
 	Poirot átment a szoba másik végébe. Megállt az íróasztal elıtt, és a falon függı törött tükörre meredt. 
 	- 
 	Megmondom én önnek, hogy mit jelent, 
 	mademoiselle. Ha tegnap este itt állt volna, és ebbe a tükörbe néz, látta volna, amint elkövetik a gyilkosságot... 
 	
 TIZENKETTEDIK FEJEZET 

 	Ruth Chevenix-Gore - most már Ruth Laké - ez egyszer idejében lejött reggelizni. 
 	Hercule Poirot az elıcsarnokban várta, és félrevonta, mielıtt belépett volna az ebédlıbe. 
 	- Szeretnék egy kérdést feltenni önnek, madame. 
 	- Tessék. 
 	- Tegnap este a kertben járt. Belelépett a virág ágyba Sir Qervase dolgozószobájának ablaka 
 	elıtt? 
 	- Igen, kétszer - meredt rá Ruth. 
 	- Hogyhogy kétszer? 
 	- Elıször ıszirózsát szedtem. Hét óra tájban. 
 	- Kissé szokatlan ilyenkor virágot szedni, nem? 
 	- De igen. Tegnap délelıtt elrendeztem a virágokat, de tea után Vanda azt mondta, a vacsoraasztalon nem elég szép a virágdísz. Eredetileg azt hittem, még megfelel, úgyhogy nem szedtem friss virágot. 
 	- De anyja ezt kívánta? 
 	- Igen. Tehát közvetlenül hét óra elıtt kimentem. Azért onnan szedtem, mert arra nemigen jár senki, úgyhogy nem számított, ha elrontom a hatást. 
 	- Értem, de mi volt a második alkalom? Azt 
 	mondta, másodszor is kiment. 
 	- Az közvetlenül vacsora elıtt történt. Egy kis brillantin cseppent a ruhámra... épp a vállára. 
 	Nem volt kedvem átöltözni, és egyik mővirágom sem illett annak a ruhának a sárgás színéhez. 
 	Eszembe jutott, hogy mikor az ıszirózsát szedtem, láttam egy késın nyíló rózsát, hát kiszaladtam, levágtam és a vállamra tőztem. 
 	- Értem - bólintott elgondolkozva Poirot. - 
 	Emlékszem is, tegnap este rózsát viselt. Mikor szedte le, madame ? 
 	- Nem is tudom. 
 	- De ez életbevágóan fontos, madame. Gondolkozzék... próbálja meg felidézni. 
 	Ruth a homlokát ráncolta. Poirot-ra nézett, aztán megint elfordította a tekintetét. - Nem tudom pontosan - szólalt meg végül. - Nyilván... hát persze, öt perccel nyolc után lehetett. Épp megkerültem a házat visszafelé, mikor meghallottam a gongot, aztán azt a furcsa dörrenést. Nagyon siettem, mert azt hittem, a második gongszó volt, nem az elsı. 
 	- Tehát ezt gondolta... és nem próbált meg a dolgozószoba franciaablakán át bejönni onnan a virágágytól? 
 	- De igen, megpróbáltam. Gondoltam, hátha 
 	nyitva van, és így gyorsabban bejutok. Csakhogy zárva volt. 
 	- Ez mindent megmagyaráz. Gratulálok, madame. 
 	- Mihez? - meredt rá a lány. 
 	- Hogy mindent meg tudott magyarázni. A földet a cipıjén, a lábnyomait a virágágyban, az ujjlenyomatait az ablak külsı felén. Minden a legnagyobb rendben van. 
 	Mielıtt Ruth válaszolhatott volna, Miss Lingard sietett le a lépcsın meglepıen vörös arccal. Mintha kissé meghökkent volna, mikor meglátta egymás mellett Poirot-t és Rutht. 
 	
 	- Bocsánat - mondta. - Valami baj van? 
 	- Azt hiszem, Monsieur Poirot megırült! - csattant fel Ruth dühösen, s beviharzott az ebédlıbe. 
 	Miss Lingard elképedve nézett Poirot-ra. 
 	A detektív megrázta a fejét. - Majd reggeli után megmagyarázom - mondta. - 
 	Szeretném, ha tíz órára mindenki ott lenne Sir Gervase dolgozószobájában. 
 	Amikor belépett az ebédlıbe, megismételte a kérést. 
 	Susan Cardwell gyors pillantást vetett rá, aztán Ruthra nézett. Mikor Hugó megkérdezte: - Tessék? Mirıl van szó? -, a lány alaposan oldalba bökte, mire a fiatalember szófogadóan elhallgatott. 
 	Amikor Poirot végzett a reggelivel, fölállt és az ajtóhoz ment. Megfordult, és elıhúzta nagy, régimódi zsebóráját. - Öt perc múlva tíz. Tíz perc múlva... a dolgozószobában. 
 	Poirot körülnézett. Mindenfelıl érdeklıdı tekintetek szegezıdtek rá. Itt van mindenki, állapította meg, egy kivétellel, de ebben a pillanatban belejtett a kivétel. Lady Chevenix-Gore puhán siklott feléje. Megviseltnek, betegnek látszott. Poirot odahúzott egy hatalmas széket, s a hölgy leült. Fölnézett a törött tükörre, megborzongott, és kicsit elfordította a székét. - Gervase még mindig itt van - jegyezte meg tárgyilagosan. - Szegény Gervase ... De nemsokára szabad lesz. 
 	Poirot megköszörülte a torkát. - Azért kértem mindannyiukat, hogy fáradjanak ide, hogy hallhassák Sir Gervase öngyilkosságának valóságos tényeit - hirdette ki. 
 	- Ez a Sors keze - mondta Lady Chevenix- 
 	Gore. - Gervase erıs ember volt, de a Sors nála is erısebb. 
 	- Vanda... kedvesem - lépett hozzá Bury ezredes. 
 	Az asszony felmosolygott rá, s kinyújtotta a kezét. Az ezredes megfogta. - Te vagy a támaszom, Ned - mondta halkan Lady Chevenix-Gore. 
 	- Úgy értsük, Monsieur Poirot, hogy ön minden kétséget kizáróan megállapította, miért lett apám öngyilkos? - kérdezte éles hangon Ruth. 
 	- Nem, madame - rázta a fejét Poirot. 
 	- Akkor mi ez a halandzsa? 
 	- Nem tudom, mi az oka Sir Gervase Chevenix-Gore öngyilkosságának, mert Sir Gervase Chevenix-Gore nem is lett öngyilkos. Nem ölte meg 
 	magát. Hanem megölték... 
 	- Megölték? - visszhangozták többen is. Megdöbbent arcok fordultak Poirot felé. - Megölték? 
 	- nézett fel rá Lady Chevenix-Gore. - Az lehetetlen ! - rázta a fejét szelíden. 
 	- Azt mondta, megölték? - szólalt meg most 
 	Hugó. - Ugyan, ez képtelenség. Senki sem volt a szobában, mikor rátörtük az ajtót. Az ablak zárva volt. Az ajtó belülrıl zárva, a kulcs pedig a nagybátyám zsebében. Hogyan ölhették volna meg? 
 	- Mégis megölték. 
 	- És a gyilkos a kulcslyukon át távozott? - 
 	kérdezte Bury ezredes hitetlenül. - Vagy kirepült a kéményen? 
 	- A gyilkos - mondta Poirot - a franciaablakon ment ki. Megmutatom, hogyan. - Megismételte a manıvert a franciaablakkal. - Látják? - kérdezte. - így történt! Az elsı pillanattól fogva valószínőtlennek tartottam, hogy Sir Gervase öngyilkosságot követett el. Egomániás volt, az ilyen ember nem végez magával. De akadt egyéb is! A látszat szerint közvetlenül a halála elıtt Sir Gervase leült az íróasztalához, egy noteszlapra odafirkálta, hogy SAJNÁLOM, aztán fıbe lıtte magát. Csakhogy a végsı aktus elıtt valamilyen okból elfordította a székét, hogy merıleges legyen az asztalra. Miért? Valamilyen okának lennie kellett. Akkor kezdtem világosabban látni, mikor egy súlyos bronzszobor talpán apró tükörszilánkot találtam... Hogy kerül ide a törött tükör szilánkja?, kérdeztem magamtól... és eszembe jutott egy megoldás. A tükör nem a pisztolygolyótól tört össze, hanem attól, hogy belevágtak egy súlyos bronzszobrot. Azt a tükröt szándékosan törték szilánkokra. Igen, de miért? Visszamentem az asztalhoz, és lenéztem a székre. És most már értettem. Minden csak szemfényvesztés volt. Aki öngyilkos akar lenni, nem fordítja el a székét és dıl a karfára, mielıtt agyonlıné magát. Az egészet elrendezték. Az öngyilkosság csak ámítás volt! Most pedig térjünk rá egy igen fontos tényezıre. Miss Cardwell tanúvallomására. Miss Cardwell azt mondta, tegnap este nagyon sietett lefelé a lépcsın, mert azt hitte, már a második gongszót hallja. Vagyis úgy vélte, korábban már hallotta az elsıt És most figyeljék meg, hová csapódott volna be a golyó, ha Sir Gervase szabályosan ül az íróasztalnál, amikor eltalálja a lövés! Amennyiben az ajtó nyitva van, a golyó egyenest kirepül rajta, és nekivágódik a gongnak! Értik már Miss Cardwell tanúvallomásának jelentıségét? Csak ı hallotta az elsı gongszót, senki más,. de az ı szobája közvetlenül e fölött van, onnan jól hallhatta. Egyetlen kondulás volt csak, ne felejtsék el. Szóba sem jöhet, hogy Sir Gervase agyonlıtte magát. Egy halott nem tud fölállni, becsukni az ajtót, ráfordítani a kulcsot, aztán kényelmesen elhelyezkedni! Ebben valaki másnak a keze volt, márpedig akkor nem öngyilkosság, hanem gyilkosság történt. Valaki, akinek a jelenlétét Sir Gervase magától értetıdınek tartotta, ott állt mellette, és beszélt neki. Sir Gervase el volt foglalva, talán éppen írt valamit. A gyilkos a jobb halántékához emeli a pisztolyt és elsüti. Megtörtént a bőntett! 
 	Aztán gyorsan, munkára! A gyilkos kesztyőt húz. Bezárja az ajtót, a kulcsot Sir Gervase zsebébe dugja. És ha azt az egyetlen hangos gongszót meghallotta valaki? 
 	Akkor rájönnek, hogy az ajtó nyitva volt, mikor a lövés eldördült. Tehát a gyilkos elfordítja a széket, elrendezi a testet, a pisztolyra préseli a halott ujjait, és szándékosan összezúzza a tükröt. Aztán kimegy a franciaablakon, egy rántással bezárja, s távozik. Nem a főre lép, hanem a virágágyba, ahol utólag elsimíthatja a lábnyomokat; aztán megkerüli a házat és bemegy a szalonba. - 
 	Szünetet tartott. - Csak egyvalaki volt a kertben, mikor a lövés eldördült - 
 	mondta. -ugyanaz a személy hagyta a lábnyomait a virágágyban és ujjlenyomatait az ablak külsı felén -lépett Ruthhoz. - Indítéka is volt, nem igaz? Apja megtudta az ön titkát. Arra készült, hogy kitagadja. 
 	- Hazugság! - Ruth hangja megvetıen és tisztán csengett. - A maga történetébıl egy árva szó 
 	sem igaz. Hazugság az egész, elejétıl végéig! 
 	- Nagyon erıs bizonyítékok szólnak ön ellen, madame. Lehet, hogy az esküdtek majd hisznek önnek. De az is lehet, hogy nem! 
 	- Nem fog az esküdtszék elé kerülni! 
 	A többiek meghökkenve fordultak meg. Miss Lingard már állt. Az arca elváltozott. Az asszony minden ízében reszketett. 
 	- Én lıttem le! Beismerem! Megvolt rá az 
 	okom. Már... egy ideje készültem rá. Monsieur Poirot-nak igaza van. Bejöttem ide, mikor tudtam, hogy itt van. A pisztolyt már korábban kivettem a fiókból. Ott álltam a széke mellett, és a könyvrıl beszéltem... aztán lelıttem ıt. Nyolc óra után történt. A golyó a gongnak vágódott. Eszembe sem jutott, hogy így áthatol majd a fején. Nem értem rá kimenni és megkeresni. Bezártam az ajtót, és a halott zsebébe tettem a kulcsot. Aztán megfordítottam a széket, összetörtem a tükröt, odafirkáltam egy darab papírra, hogy „Sajnálom", kimentem a franciaablakon és bezártam, úgy, ahogy Monsieur Poirot mutatta önöknek. A virágágyba léptem, de a lábnyomaimat elsimítottam 
 	egy kis gereblyével, amelyet elızıleg odakészítettem. Aztán megkerültem a házat, és bementem a 
 	szalonba. A franciaablakot nyitva hagytam. Nem tudtam, hogy Ruth kiment arrafelé. İ nyilván elöl kerülte meg a házat, én meg hátul. Tudják, a helyére kellett tennem a gereblyét a fészerben. 
 	A szalonban vártam, míg nem hallottam, hogy valaki lejön a lépcsın, Snell meg odamegy a gonghoz, és akkor... - Poirot-ra nézett - Nos, tudja, mit tettem akkor? 
 	- Persze. Megtaláltam a zacskót a papírkosár ban. Kitőnı ötlet volt. Azt tette, amiben a gyerekeknek olyan öröme telik. 
 	Felfújta a zacskót, és 
 	nagyot ütött rá. Megfelelıen nagyot durrant. 
 	A zacskót a papírkosárba hajította, és kirohant az elıcsarnokba. így gondoskodott az öngyilkosság megfelelı idıpontjáról... és a saját alibijérıl. De még valami nyugtalanította. Nem maradt ideje, hogy fölszedje a golyót. Ott kellett lennie valahol a gong közelében. Márpedig életbevágóan fontos volt, hogy a golyót a dolgozószobában találják meg, nem messze a tükörtıl. Fogalmam sincs, mikor jutott eszébe, hogy elvegye Bury ezredes ceruzáját... 
 	- Pontosan akkor - mondta Miss Lingard. - 
 	Amikor mindannyian bejöttünk az elıcsarnokból. 
 	Csodálkoztam, hogy Rutht már a szobában találom. Rájöttem, hogy nyilván a kertbıl jött, a franciaablakon át. S akkor megláttam Bury ezredes ceruzáját a bridzsasztalon. A táskámba csúsztattam. Ha késıbb valaki észreveszi, hogy fölemelem 
 	a golyót, úgy tehetek, mintha a ceruza lett volna. 
 	Bár az igazat megvallva nem tartottam valószínőnek, hogy bárki is észrevenné. 
 	Aztán, amíg önök 
 	a holttesttel voltak elfoglalva, leejtettem a tükör mellé a golyót. Mikor ön errıl kérdezett, nagyon örültem, hogy idejében eszembe jutott a ceruza. 
 	- Igen, ez ügyes megoldás volt. Alaposan ösz-szezavart. 
 	- Féltem, hogy valaki meghallotta az igazi lövést, de tudtam, hogy mindenki visszavonult a 
 	szobájába, és öltözik a vacsorához. A cselédek a ház személyzeti részében vannak. Miss Cardwell az egyetlen, aki meghallhatja, ı pedig valószínőleg azt hiszi majd, hogy egy autó kipufogója. Valójában a gongot hallotta. Azt hittem... azt hittem, 
 	minden tökéletesen sikerült... 
 	- Igen különös történet -jegyezte meg pedáns hangján megfontoltan Mr. Forbes. - A jelek szerint nincs semmiféle indíték... 
 	- Volt indítékom... - jelentette ki Miss Lingard határozottan. - Rajta, telefonáljanak a rendırségre! - tette hozzá indulatosan. 
 	- Mire várnak? 
 	- Megkérhetném önöket, hogy szíveskedjenek 
 	mindannyian elhagyni a szobát? - szólt Poirot szelíden. - Mr. Forbes, hívja fel Riddle ırnagyot. Itt maradok, amíg meg nem érkezik. 
 	Lassan, egyenként kimentek a szobából. Hüledezı pillantásokat vetettek az ápolt, jól fésült, szálegyenesen ülı asszonyra, zavartak voltak, tanácstalanok és döbbentek. 
 	Ruth ment ki utolsónak. - Nem értem - állt meg az ajtóban tétován. - Maga meg azt hitte, hogy én tettem - nézett Poirot-ra dühösen, szemrehányóan. 
 	- 
 	Szó sincs róla - rázta a fejét a detektív. - Egy pillanatig sem hittem. 
 	Ruth lassú léptekkel távozott. 
 	Poirot egyedül maradt az apró termető, középkorú, pedáns asszonnyal, aki épp az imént vallotta be, hogy ügyesen kitervelt, hidegvérő gyilkosságot követett el. 
 	- 
 	Nem - mondta Miss lingard. - Maga nem 
 	hitte, hogy ı volt a gyilkos. Azért vádolta meg, hogy engem szóra bírjon. Igaz? 
 	
 	Poirot lehajtotta a fejét. 
 	- Amíg itt várunk - folytatta Miss Lingard köny-nyedén -, elmondhatná, mi terelte rám a gyanú- 
 	ját. 
 	- Több tényezı. Elıször is az ön beszámolója Sir Gervase-rıl. A hozzá hasonló gıgös ember sose beszélt volna becsmérlıen az unokaöccsérıl egy kívülállónak, különösen, ha az illetı az ön társadalmi helyzetében van. Ön ezzel akarta alátámasztani az öngyilkosság elméletét. Továbbá 
 	mindent elkövetett, hogy azt sugallja, valami Hugó Trenttel kapcsolatos szégyenteljes, kínos ügy hajszolta Sir Gervase-t öngyilkosságba. Sir Gervase 
 	azonban ezt megint csak nem vallotta volna be egy idegennek semmi áron. Aztán ott volt a tárgy, amelyet ön felemelt az elıcsarnokban, és az a fontos tény, hogy ön egy szóval sem említette: Ruth a kertbıl jött be a szalonba. Aztán megtaláltam a papírzacskót... a Hamborough Close-féle kastélyok szalonjának papírkosarában nemigen találni efféléket. Ön volt az egyetlen, aki a szalonban tartózkodott, mikor a „lövést" hallották. A papírzacskótrükk csak egy nınek juthatott eszébe... egyszerő, kézenfekvı eszköz ötletes felhasználása. Minden beleillett a képbe. Az igyekezet, hogy Hugóra terelje a gyanút, és távol tartsa Ruthtól. A bőncselekmény módszere... és indítéka. 
 	- Maga ismeri az indítékot? - rezzent össze az apró termető, ıszülı asszony. 
 	- Azt hiszem. Ruth boldogsága... ez volt az indíték! Alighanem látta ıt John Lake-kel... és rájött, mi a helyzet. Aztán a kezébe került az új végrendelet fogalmazványa, hisz könnyen hozzá- 
 	férhetett Sir Gervase irataihoz... megtudta: Ruthot kitagadják, ha nem megy hozzá Hugó Trenthez. 
 	Ekkor szánta el magát, hogy kezébe veszi az ügyet, s kihasználja azt a tényt, hogy Sir Gervase korábban levélben hozzám fordult. Valószínőleg látta azt a levelet. Hogy eredetileg miféle zavaros félelem és gyanakvás íratta meg Sir Gervase-zel, nem tudom. Nyilván gyanakodott, hogy Burrows vagy Laké módszeresen megrabolja. Mivel nem volt tisztában Ruth érzelmeivel, elhatározta: magánnyomozást indíttat. Ön ezt használta ki, és megfontoltan berendezte a színteret az öngyilkossághoz, amelyet valószínősített azzal is, hogy elmondta: Sir Gervase-t mélységesen elkeserítette valami Hugó Trenttel kapcsolatban. Táviratot küldött nekem, utóbb pedig arról számolt be, hogy Sir Gervase azt mondta: „már késın" érkezem. 
 	- Gervase Chevenix-Gore kíméletlen zsarnok 
 	volt, és felfújt hólyag! Nem nézhettem ölbe tett kézzel, hogy tönkreteszi Ruth boldogságát. 
 	- Ruth az ön lánya? - kérdezte Poirot szelíden. 
 	- Igen... a lányom. Gyakran... gondoltam rá. 
 	Mikor hallottam, hogy Sir Gervase Chevenix-Gore munkatársat keres a családtörténet megírásához, kaptam az alkalmon. Látni akartam a... lányomat. Tudtam, hogy Lady Chevenix-Gore nem fog 
 	fölismerni. Annyi év eltelt azóta... akkor még fiatal és csinos voltam, s különben is, megváltoztattam a nevemet. Aztán meg Lady Chevenix-Gore olyan réveteg, semmit sem tud biztosan. İt kedveltem, de a Chevenix-Gore családot győlöltem, úgy bántak velem, mint a kapcaronggyal. 
 	Most pedig Gervase arra készült, hogy önhittségbıl és sznobizmusból tönkretegye Ruth életét. De én elhatároztam, hogy a lányom boldog lesz. És az is lesz ...ha soha semmit nem tud meg rólam! - A hangjában könyörgés volt. 
 	- Tılem nem tud meg senki semmit - hajtott 
 	fejet szelíden Poirot. 
 	
 	- Köszönöm - mondta Miss Lingard csönde 
 	sen. 
 	Késıbb, mikor már megjött a rendırség és el is ment, Poirot a kertben találta Ruth Lake-et a férjével. 
 	- Komolyan azt hitte, Monsieur Poirot, hogy én voltam a tettes? - kérdezte kihívóan. 
 	- Tudtam, madame, hogy ön nem lehetett... 
 	az ıszirózsa miatt. 
 	- Hogyhogy az ıszirózsa miatt? 
 	- Négy lábnyomot találtam a virágágyban, madame, és csak négyet. Ám ha ön korábban virágot szedett ott, többnek kellett volna lennie. Vagyis az ön elsı és második ottjárta közt valaki elsimította a lábnyomokat. Csak a tettes lehetett az, de az ön lábnyomai ott maradtak, tehát valaki más volt. Ez automatikusan tisztázta önt minden gyanú alól. 
 	- Értem már - derült fel Ruth arca. - Tudja, lehet, hogy szörnyő, de kicsit sajnálom azt a szerencsétlen asszonyt. Hiszen inkább vallomást tett, 
 	mint hogy engem börtönbe juttasson... legalább is ı úgy gondolta. Ez... mégiscsak nemes cselekedet. Nem szeretek rágondolni, hogy végig kell 
 	csinálnia a bőnvádi eljárást gyilkosságért. 
 	- Ne eméssze magát, madame! Erre már nem 
 	kerül sor. Az orvos azt mondja, súlyos szívbeteg. 
 	Csak pár hete van hátra. 
 	- Örülök neki. - Ruth letépett egy ıszi kikericset, és szórakozottan az arcához szorította. - 
 	Szegény asszony. Vajon miért tehette...? 

 	A rodoszi háromszög 
 	
 	ELSİ FEJEZET 
 	
 	Hercule Poirot a fehér fövényen ült, és kinézett a szikrázó kék víztükörre. 
 	Aggályos eleganciája piperkıcre vallott; fehér flanellöltöny volt rajta, fejét széles panamakalap óvta a naptól. A régi nemzedékhez tartozott, amely még kényesen takargatta magát a nap elıl. A mellette ülı Miss Pamela Lyall, aki megállás nélkül beszélt, a modern iskolát képviselte, azaz napbarnított testén csak elhanyagolható mérető öltözéket viselt. A szóáradat idınként elakadt, amíg a hölgy újra bedörzsölte magát a mellette álló üveg olajos tartalmából. 
 	Miss Pamela Lyall másik oldalán kebelbarátnıje, Miss Sarah Blake feküdt arcra borulva egy tarka csíkos törülközın. - Még mindig olyan foltos vagyok - 
 	dünnyögte Miss Lyall elégedetlenül, és irigy pillantásokat vetett barátnıje páratlanul egyenletes barnaságára. -Monsieur Poirot... volna szíves? A jobb lapockám alatt... én nem érek oda, azt a részt nem tudom rendesen bedörzsölni. 
 	Monsieur Poirot volt szíves, aztán gondosan megtörölgette olajos kezét a zsebkendıjében. Miss Lyall tovább fecsegett. Legkedvesebb idıtöltése az volt, hogy figyeli az embereket maga körül, és hallgatja a saját hangját. 
 	- Nem tévedtem... az a nı Chanel-modellben valóban Valentiné Dacres volt... 
 	mármint Chantry. Mindjárt gondoltam, hogy ı az. Azonnal megismertem. Valóban káprázatos, ugye? Nem csoda, hogy megırülnek érte. A vak is láthatja, hogy elvárja! Ezzel már nyert ügye van. A két új vendéget, akik tegnap este érkeztek, Goldéknak hívják. A férfi fantasztikusan jóképő. 
 	- Nászutasok? - dünnyögte Sarah fojtott hangon. 
 	- ugyan, dehogy - rázta a fejét Miss Lyall, mint aki ismeri az életet -, akkor csupa vadonatúj holmi volna a nın. Az újdonsült asszonyt messzirıl 
 	meg lehet ismerni! A világon a legérdekesebb dolog az embereket figyelni, ugye, Monsieur Poirot, és megpróbálni minél többet kitalálni róluk pusztán ránézésre? 
 	
 	- Nem pusztán ránézésre, drágám - jegyezte 
 	meg kedvesen Sarah. - Alaposan ki is faggatod ıket. 
 	- Goldékkal még egy árva szót sem beszéltem 
 	- jelentette ki méltóságteljesen Miss Lyall. - Különben sem látom be, miért ne érdeklıdhetnék 
 	embertársaim viselt dolgai iránt. Az emberi természet egyszerően lenyőgözı. Ön szerint nem, Monsieur Poirot? 
 	Ezúttal hagyott idıt a válaszra. 
 	- Qa dépend - felelte Poirot, le sem véve szemét a kék víztükörrıl. - Attól függ. 
 	- Nahát, Monsieur Poirot! - döbbent meg Pa- 
 	mela. - Szerintem a világon semmi sincs, ami olyan érdekes... olyan kiszámíthatatlan volna, mint egy emberi lény! 
 	- Kiszámíthatatlan? Szó sincs róla. 
 	- Már hogyne lenne az! Mikor az ember már azt hiszi, hogy gyönyörően felmérte ıket... elkövetnek valami merıben váratlan dolgot. 
 	- Ez nem igaz - rázta a fejét Hercule Poirot. - 
 	Nagyon ritka eset, hogy valaki olyasmit tegyen, ami nem vág Össze a jellemével. Végül már unalmas. 
 	- Egyáltalán nem értek egyet önnel! -jelentette ki Miss Pamela Lyall. - Amint ránézek az emberekre, azonnal járni kezd az agyam... - lendült ismét támadásba teljes másfél percnyi szünet után -, milyenek lehetnek... vajon milyen kapcsolatban vannak egymással... mit gondolnak, mit 
 	éreznek? Ez... jaj, hát ez olyan izgalmas. 
 	- Nem nagyon - mondta Hercule Poirot. - 
 	A természet gyakrabban ismétli magát, mint hinné az ember. A tenger - tette hozzá elgondolkozva 
 	- összehasonlíthatatlanul változatosabb. 
 	- Ön szerint az emberi lények ugyanazokat a viselkedésmintákat ismételgetik újra meg újra? - 
 	fordította oldalra a fejét Sarah. - Sztereotip mintákat? 
 	- Précisément- bólintott Poirot, s ujjával ábrát rajzolt a homokba. - Pontosan. 
 	- Mit rajzol? - kérdezte Pamela kíváncsian. 
 	- Egy háromszöget - felelte Poirot. 
 	De Pamela már másfelé nézett. - Jönnek Chantryék - mondta. 
 	Egy asszony közeledett a parton... magas teremtés volt, egy pillanatra sem feledkezett meg önmagáról és a testérıl. Kis mosollyal odabiccentett nekik, aztán leült valamivel távolabb a parton. Vörös-arany selyemköpenye lecsúszott a válláról. Fehér fürdıruhát viselt. 
 	- 
 	Káprázatos az alakja, nem? - sóhajtott fel 
 	Pamela. 
 	De Poirot az arcát nézte: egy harminckilenc éves nıét, aki tizenhat éves kora óta híres a szépségérıl. 
 	Mint mindenki, ı is tudta, kicsoda Valentiné Chantry. Híres nı volt. Híres a szeszélyeirıl, a gazdagságáról, óriási zafírkék szemérıl, merész és kalandos házasságairól. Öt férj és megszámlálhatatlan szeretı volt mögötte. Volt már a felesége egy olasz grófnak, egy amerikai acélmágnásnak, egy profi teniszbajnoknak meg egy motorversenyzınek. A négybıl egy, az amerikai meghalt, a többieket azonban hanyagul lerázta a válóperes tárgyaláson. Hat hónappal ezelıtt ötödször is férjhez ment, ezúttal egy tengerészparancsnokhoz. Az lépkedett most a nyomában a parton. Hallgatag férfi volt, fekete hajú, harcias állú és mogorva. Kissé emlékeztetett az ısmajomra. 
 	- 
 	Tony drágám - mondta a szépség -, a cigarettatárcámat... 
 	A férfi odanyújtotta neki, meggyújtotta a cigarettát, és segített az asszonynak lecsúsztatni válláról a fehér fürdıruha pántját. Valentiné Chantry kitárt karral feküdt a napon. A férje úgy ült mellette, mint valami zsákmányát ırzı vadállat. 
 	- 
 	Tudja, engem borzasztóan érdekel ez a két 
 	ember... A férfi olyan brutális! Olyan hallgatag és... valahogy fenyegetı. Az ilyen nınek ez nyilván tetszik. Mintha egy tigrist zabolázna meg! Kíváncsi vagyok, meddig tart ki mellette. Azt hiszem, mindegyikre hamar ráun... különösen az utóbbi 
 	idıben. De ez az ember veszélyessé válhat, ha szabadulni akar tıle. 
 	Újabb pár közeledett a parton... kissé bátortalanul. Az elızı esti új jövevények, azaz Mr. és Mrs. Douglas Gold, mint Miss Lyall a szálloda vendégkönyvébıl megállapította. Hála az olasz elıírásoknak, tudta a keresztnevüket és korukat is, mert azt is átvezették az útlevelükbıl. 
 	Mr. Douglas Cameron Gold harmincegy éves volt, Mrs. Marjorie Emma Gold harmincöt. 
 	Miss Lyall kedvenc idıtöltése, mint már szó esett róla, az emberi lények tanulmányozása volt. Legtöbb honfitársától eltérıen vadidegenekkel is azonnal szóba tudott elegyedni, nem várt jó angol szokás szerint négy napot vagy egy hetet az óvatos közeledésig. Mikor látta, hogy Mrs. Gold kissé habozva, félénken közeledik, odakiáltott neki: -Jó reggelt, gyönyörő napunk van, ugye? 
 	Mrs. Gold apró termető volt... akár egy kisegér. Kellemes külsejére, szabályos arcára és szép bırére félénk modora és hanyag öltözködése miatt nem nagyon figyelt fel senki. Rendkívül jó megjelenéső férje viszont világosszıke, göndör hajával, kék szemével, széles vállával, keskeny csípıjével inkább ifjú színpadi hısnek látszott, mint a való életbéli fiatalembernek, bár ez a benyomás csak addig tartott, amíg Mr. Gold meg nem szólalt, hiszen nagyon természetesen, póztalanul viselkedett, sıt talán kissé együgyően. 
 	Mrs. Gold hálásan nézett Pamelára. - De gyönyörően lebarnult - ült le mellé. - 
 	Én szörnyen fakónak érzem magam! 
 	- Rémes, mennyi fáradsággal jár, ha az ember egyenletesen akar lesülni - sóhajtott fel Miss Lyall. 
 	- Maguk csak most érkeztek, ugye? - folytatta rövid szünet után. 
 	- Igen, csak tegnap este. A Vapo d'Italia hajón jöttünk. 
 	- Jártak már Rodoszon? 
 	- Még soha. Gyönyörő, ugye? 
 	- Kár, hogy ilyen messze van - jegyezte meg a férje. 
 	- Jó lenne, ha közelebb volna Angliához... 
 	- Isten ments, akkor rémes volna - szólt közbe Sarah fojtott hangon. - Véget nem érı sorokban hevernének egymás mellett az emberek, akár a halak a halárus pultján. Testek mindenütt! 
 	- Ez igaz - helyeselt Douglas Gold. - Dühítı, hogy az olasz pénz árfolyama jelenleg ilyen katasztrofális. 
 	- Hát nem mindegy, az biztos. 
 	A társalgás szigorúan az elıre megszabott mederben folyt. Nem volt éppen elmésnek nevezhetı. 
 	Odébb a parton Valentiné Chantry megmoz- 
 	dúlt és felült. Fél kézzel a fürdıruháját tartotta, hogy le ne csússzon a mellérıl. Nagyot ásított, 
 	tátott szájjal, mégis kecsesen, akár egy macska. 
 	Közömbösen nézett körül a parton. Marjorie Gold fölött elsiklott a pillantása, Douglas Gold göndör, aranyfürtös fején azonban töprengve megállt. A válla kígyózva megmozdult. - Tony drágám szólalt meg valamivel hangosabban a kelleténél -, isteni ez a napsütés, ugye? Én valamikor napimádó lehettem... nem gondolod? 
 	A férje válaszképpen morgott valamit, amit a többiek nem hallottak. 
 	- 
 	Drágám, simítsd el a törülközımet, jó? - 
 	folytatta Valentiné Chantry változatlanul emelt hangon, affektáltan elnyújtva a szavakat. 
 	Mérhetetlen gonddal helyezte vissza gyönyörő tagjait a törülközıre. Douglas Gold most már odanézett. Pillantásában leplezetlen érdeklıdés csillant. 
 	- De gyönyörő nı! - jegyezte meg Mrs. Gold 
 	vidáman Miss Lyallnak. 
 	- Valentiné Chantry - felelte halkabban Pame-la, aki éppúgy szeretett tájékoztatást adni, mint kapni. - Tudja, azelıtt Valentiné Dacres volt... 
 	káprázatos, ugye? A férje annyira odavan érte... 
 	le nem veszi róla a szemét! 
 	- Gyönyörő a tenger... - pillantott végig Mrs. Gold ismét a parton. - Olyan csodálatosan kék. Menjünk be máris, Douglas, jó? 
 	A férfi még mindig Valentiné Chantryt bámulta, és csak percek múlva válaszolt. 
 	- Hogyan? Persze, hogyne, azonnal - mondta szórakozottan. 
 	Marjorie Gold fölállt, és lesétált a vízhez. 
 	Valentiné Chantry az oldalára dılt. Pillantása megállt Douglas Goldon. 
 	Bíborajka halvány mosolyra nyílt. 
 	Mr. Douglas Gold nyaka kivörösödött. 
 	- 
 	Tony drágám - szólalt meg Valentiné Chantry-, ugye megtennéd? Kellene az a kis arckrémes 
 	tégelyem... megtalálod odafönt az öltözıasztalon. Le akartam hozni. Légy olyan drága, hozd ide. 
 	A parancsnok engedelmesen fölállt. Peckes léptekkel bevonult a szállodába. 
 	- Isteni, Douglas - vetette magát a vízbe Marjorie Gold -, olyan langyos! Gyere. 
 	- Maga nem megy? - kérdezte a férfitól Pamela Lyall. 
 	- Szeretek elıbb jól átmelegedni - válaszolta Gold szórakozottan. 
 	Valentiné Chantry megmozdult. Egy pillanatra fölemelte a fejét, mintha a férje után akarna szólni, de az épp eltőnt a szálloda parkjának kıfala mögött. 
 	- 
 	Szeretem utoljára hagyni a fürdést - magyarázta Mr. Gold. 
 	Mrs. Chantry ismét felült. Kezébe vett egy napolajas flakont. Nem boldogult vele... hiába küszködött a lecsavarható tetıvel. 
 	-Jaj, istenkém... nem tudom kinyitni ezt a vacakot! - kiáltott fel ingerülten. 
 	- Ha esetleg nézett a másik csoport felé. 
 	Az elızékeny Poirot már föl is pattant, de a fiatal, ruganyos Douglas Gold megelızte. Egy pillanat alatt ott termett az asszonynál. 
 	- 
 	Megengedi? 
 	- 
 	Jaj, köszönöm... - hangzott ismét az elbővölı, nyújtott hang. - Igazán nagyon kedves. Én 
 	olyan ügyetlen vagyok, semmit sem tudok kinyitni... úgy látszik, mindig ellenkezı irányba csavarom. Nahát! Már meg is van! Nagyon köszönöm ... 
 	Hercule Poirot elfojtott egy mosolyt. Fölállt, és megindult ellenkezı irányban a parton. Nem ment nagyon messzire, de ráérısen sétált. Már visszafelé tartott, amikor Mrs. Qold kijött a vízbıl, és csatlakozott hozzá. Jót úszott. A csúf fürdısapka alatt ragyogott az arca. 
 	- 
 	Imádom a tengert - mondta kifulladva. - És 
 	itt olyan csodás meleg. 
 	Úgy látszik, nagyon szeret úszni, állapította meg Poirot. 
 	- 
 	Douglas meg én élünk-halunk a fürdésért. İ 
 	néha órákig bent marad - folytatta az asszony. 
 	Hercule Poirot pillantása Mrs. Gold válla fölött a strandnak arra a részére siklott, ahol a lelkes úszó Mr. Douglas Gold Valentiné Chantryval beszélgetett. 
 	- 
 	Nem értem, miért nem jön már... - jegyezte 
 	meg Mrs. Gold, hangjában gyerekes riadalommal. 
 	Sok asszony mondhatta ezt már az idık folyamán, gondolta Poirot, amint töprengve nézte Valentiné Chantryt. 
 	Mellette Mrs. Goldnak elakadt a lélegzete. - Azt hiszem, nagyon vonzó nınek tartják - jegyezte meg fagyosan. - Douglas azonban nem kedveli ezt a típust. 
 	Hercule Poirot nem válaszolt. 
 	
 	Mrs. Gold ismét a tengerbe vetette magát. Lassú, nyugodt tempókkal úszott kifelé. Láthatóan nagyon szerette a vizet. 
 	Poirot visszatért a parton ülı csoporthoz. Az közben kibıvült az öreg Barnes tábornokkal, aki rendszerint fiatalokkal vette körül magát. Most Pamela és Sarah közt feszített, s kellıképpen kiszínezett, botrányos eseteket adtak elı Pamelával. 
 	Chantry parancsnok közben visszatért küldetésébıl, és most ott ült Valentiné egyik oldalán, Douglas Gold a másikon. Az asszony egyenes derékkal ült köztük, és beszélt. Simán és könnyedén, dallamos hangon, elnyújtva a szavakat. Jobbra-balra nézett, hol az egyik, hol a másik férfit vonta be a beszélgetésbe. Épp egy anekdota végén tartott. -... és mit gondol, mit mondott akkor az a csacsi ember? 
 	„Hiába, hogy csak egy perc volt, én akkor is megismerném magát, nagysád, akárhol." Emlékszel, Tony? Hát nem aranyos? Szerintem az emberek olyan jók... 
 	velem mindig mindenki annyira kedves... nem is tudom, miért... Mondtam is Tonynak, emlékszel, ugye, drágám: „Tony, ha egy icipicit féltékeny akarsz lenni, hát arra a portásra féltékeny lehetsz." Komolyan mondom, annyira imádnivaló volt... 
 	Szünet támadt. 
 	- Rendes fickók... ezek a portások. 
 	- Hát igen... tudja, annyira törte magát... borzasztóan igyekezett... azt sem tudta, hová legyen 
 	örömében, hogy a szolgálatomra lehet. 
 	- Ebben nincs semmi különös - mondta Douglas Gold. - Mi sem természetesebb, ha önrıl van szó. 
 	- Jaj, de kedves! - kiáltott fel az asszony elragadtatva. - Hallottad ezt, Tony? 
 	Chantry parancsnok dörmögött valamit. 
 	- 
 	Tony nem valami ékesszóló - sóhajtott fel 
 	a felesége. - Igaz, bogárkám? - túrt bele a férfi fekete hajába hosszú vörös körmő, fehér ujjaival. 
 	A férfi hirtelen ránézett a szeme sarkából. 
 	- Nem is tudom, hogy bír elviselni engem - 
 	dünnyögte az asszony. - Olyan borzasztóan okos... annyi esze van... én meg csak butaságokat beszélek szünet nélkül, de úgy látszik, nem 
 	bánja. Akármit teszek vagy mondok, nem bánja senki... engem mindenki csak kényeztet. Szörnyen elrontanak, azt hiszem. 
 	- Az a maga oldalbordája ott a vízben? - szólt oda a másik férfinak Chantry parancsnok. 
 	- Igen. Azt hiszem, ideje, hogy utána menjek. 
 	- De hát olyan isteni itt a napon - duruzsolta Valentiné. - Még nem szabad bemennie a vízbe. 
 	Tony drágám, azt hiszem, én ma nem is fogok fürödni... hisz ez csak az elsı napunk. Még meghőlnék, vagy mit tudom én. Te viszont bemehetnél, Tony drágám. Mr.... Mr. Qold majd itt marad, és elszórakoztat engem, amíg te úszol. 
 	- Inkább nem - jelentette ki Chantry mogorván. - Még nem megyek be. Úgy látom, Gold, a 
 	felesége hívja, integet magának. 
 	- Milyen pompásan úszik - mondta Valentiné. 
 	- Biztos ı is olyan borzasztóan gyakorlatias teremtés, aki mindenhez ért. 
 	Annyira félek az ilyen nıktıl, mert úgy érzem, megvetnek. Hisz én olyan rémesen ügyetlen vagyok... igazi kétbalkezes, 
 	ugye, Tony drágám? 
 	Chantry parancsnok azonban ismét csak dörmögött valamit. 
 	- 
 	Olyan aranyos vagy, nem vallód be. A férfiakra mindig lehet számítani... 
 	ezt szeretem annyira 
 	bennük. Szerintem a férfiakra sokkal jobban lehet számítani, mint a nıkre... és sose mondanak utálatos dolgokat. Szerintem a nık annyira kicsinyesek. 
 	
 	Sarah Blake az oldalára fordult. - Például micsoda kicsinyesség - nézett Poirot-ra -, ha valaki nem látja be, hogy a drága Mrs. Chantry maga a tökély! Micsoda ostoba liba ez a nı! Komolyan mondom, Valentiné Chantrynál butább nıvel nemigen találkoztam, mióta a világon vagyok. 
 	Mást se tud, csak a szemét forgatni, és azt nyávogni, hogy „Tony drágám". Az a gyanúm, vatta van az esze helyén. 
 	- Un peu séoére! - vonta föl mozgékony szemöldökét Poirot. - Kegyed kissé szigorú! 
 	- Hát persze. Ha akarja, nevezze merı gonoszkodásnak. Megvannak a módszerei, az biztos! Egy férfit sem képes békén hagyni? A férjét mindjárt szétveti a düh. 
 	- Mrs. Gold nagyon jól úszik - nézett ki a tengerre Poirot. 
 	- Hát igen, nem fél a víztıl, mint mi. Kíváncsi vagyok, Mrs. Chantry bemegy-e a vízbe egyáltalán, amíg itt van. 
 	- İ aztán nem - jegyezte meg Barnes tábornok fojtott hangon. - Isten ments, hogy lejöjjön az 
 	arcáról a festék. Bár meg kell adni, szemrevaló nı, igaz, már nem fiatal. 
 	- Magára néz, tábornok - jegyezte meg huncutul Sarah. - Ami pedig a festéket illeti, téved. Manapság mindannyian vízállók és csókállók vagyunk. 
 	- Mrs. Gold jön kifelé a vízbıl - jelentette Pamela. 
 	- Bogyóért, gyümölcsért járjuk a mezıt - dú- 
 	dolta Sarah -, de jön az asszony, és elviszi ıt... 
 	elviszi ıt... elviszi ıt. 
 	Mrs. Gold odament hozzájuk. Jó alakja volt, de a sima úszósapka sokat rontott a külsején. 
 	- Nem jössz, Douglas? - kérdezte türelmetlenül. - Csodás meleg a víz. 
 	- Dehogynem - állt föl sietve Douglas Gold. 
 	Egy pillanatra megtorpant. 
 	- 
 	Au reuoir - mosolygott föl rá elbővölıen 
 	Valentiné Chantry. 
 	Gold elindult a parton a feleségével. 
 	- Szerintem ez nem volt bölcs dolog. Nem 
 	jó politika elrángatni a férjet egy másik nı mellıl. A férfiak rosszul tőrik, ha ki akarják sajátítani ıket. 
 	- Úgy látszik, ön sokat tud a férjekrıl, Miss Pamela - jegyezte meg Barnes tábornok. 
 	- Csak másokéról. 
 	- Az nem ugyanaz! 
 	- Nem, tábornok, de azért arról tudok egyet-mást, mit nem szabad. 
 	- Hát, édesem - mondta Sarah -, én például 
 	nem húznék a fejemre egy ilyen sapkát... 
 	- Szerintem ésszerő viselet - mondta a tábornok. - Úgy látom, kedves, józan kis teremtés ez az asszony. 
 	- Fején találta a szöget, tábornok - bólintott Sarah. - Csak tudja, a józan kis teremtések józanságának is van határa. Az a gyanúm, ha Valentiné Chantryról van szó, nem 
 	fogja megırizni a józanságát. - Oldalra pillantott. - Nézzék azt az embert - 
 	suttogta izgatottan. - Majd szétveti a düh. Szörnyen indulatos lehet... 
 	Chantry parancsnok valóban nagyon ádáz pillantást vetett a távolodó pár után. 
 	- 
 	Nos? - nézett föl Susan Poirot-ra. - Maga mit szól ehhez? 
 	Hercule Poirot nem szólt egy szót sem, csak mutatóujjával rajzolt a homokba ismét egy ábrát. Megint ugyanazt: egy háromszöget. 
 	- 
 	A szerelmi háromszög - tőnıdött Susan. - 
 	Talán igaza van. Ha igen, akkor izgalmas heteknek nézünk elébe. 

 	MÁSODIK FEJEZET 
 	
 	Monsieur Hercule Poirot csalódott Rodoszban. Szabadságra jött ide, pihenni akart. Elsısorban a bőntényeket akarta kipihenni. Azt mondták neki, október végén Rodosz szinte néptelen. Békés, elhagyatott. 
 	Ez tulajdonképpen megfelelt a valóságnak. Nem volt más vendég, csak Chantryék, Goldék, Pamela meg Susan, a tábornok és ı maga, valamint két olasz házaspár. Ám Monsieur Poirot éles esze már kikövetkeztette az események szükségszerő 
 	alakulását ezen a szők körön belül. 
 	- 
 	Nekem mindenrıl bőntények jutnak eszembe - rótta meg magát. - Emésztési zavaraim vannak! Örökösen képzelıdöm! 
 	De azért nyugtalan volt. 
 	Egy reggel, amint lejött, a teraszon találta Mrs. Goldot a kézimunkájával. 
 	Ahogy odalépett hozzá, mintha megvillant volna egy gyorsan elrejtett batiszt zsebkendı fehére. Mrs. Gold szeme száraz volt, de gyanúsan fénylett. A viselkedése is mintha egy hajszálnyival vidámabb lett volna a kelleténél. 
 	Túlságosan derős. 
 	- Jó reggelt, Monsieur Poirot - mondta olyan lelkesen, hogy felkeltette a detektív gyanúját. Lehetetlennek tartotta, hogy az asszony ennyire 
 	megörült neki. Hisz alig ismerik egymást. Aztán meg Hercule Poirot csak a foglalkozását illetıen volt önhitt, személyes vonzóerejét szerényen ítélte meg. 
 	- Jó reggelt, madame - válaszolta. - Ismét 
 	gyönyörő napunk van. 
 	- Igazán szerencse, nem? De hát Douglasnak 
 	meg nekem mindig kedvez az idıjárás. 
 	-Valóban? 
 	- Bizony. Nekünk tulajdonképpen minden tekintetben kedvez a szerencse. Tudja, Monsieur 
 	Poirot, mikor az ember látja azt a sok bajt meg keserőséget meg válást meg mindent, nem gyız hálát adni Istennek a saját boldogságáért. 
 	- Jólesik ezt hallani, madame. 
 	- Hát igen. Mi nagyon boldogan élünk Doug- 
 	lasszal. Tudja, már öt éve házasok vagyunk, és manapság öt év elég hosszú idınek számít... 
 	- Nem kétlem, hogy bizonyos esetekben örökkévalóságnak tőnhet, madame - 
 	jegyezte meg Poirot szárazon. 
 	- ...de úgy érzem, most még boldogabbak 
 	vagyunk, mint a házasságunk elsı napjaiban. 
 	Tudja, olyan remekül összeillünk. 
 	- Persze, csak ez a fontos. 
 	- Ezért sajnálom annyira azokat, akik nem boldogok egymással. 
 	- Úgy érti... 
 	- Csak általánosságban mondtam, Monsieur 
 	Poirot. 
 	- Értem. Hát persze. 
 	Mrs. Gold kiválasztott egy selyemszálat, a fény felé tartotta, és megfelelınek találta. - Itt van például Mrs. Chantry... - folytatta. 
 	- Igen, Mrs. Chantry...? 
 	- Nem hiszem, hogy jószívő teremtés. 
 	- Nem. Talán nem. 
 	- İszintén szólva biztos vagyok benne, hogy nem az. De bizonyos tekintetben szinte sajnálatra méltó. Mert hiába van annyi pénze, hiába olyan szép meg minden - Mrs. Gold ujjai annyira remegtek, hogy nem tudta befőzni a szálat a tőbe -, nem 
 	az a fajta nı, aki mellett kitartanak a férfiak. Azt hiszem, olyan asszony, akire nagyon hamar ráunnak. Nem gondolja? 
 	
 	- Én a magam részérıl kétségtelenül elunnám vele a beszélgetést, mielıtt huzamosabb idı eltelne - mondta Poirot óvatosan. 
 	- Látja, épp erre gondoltam. Természetesen van bizonyos vonzóereje... - akadt el Mrs. Qold szava. 
 	Remegı szájjal, tétován bökdöste a kézimunkáját. 
 	Hercule Poirot-nál kevésbé éles szemő megfigyelınek is észre kellett volna vennie, milyen szomorú. - 
 	A férfiak olyanok, akár a gyerekek! - folytatta kissé következetlenül. - Mindent el lehet hitetni velük... - 
 	hajolt a munkája fölé. Feltőnés nélkül ismét elıvette az apró batiszt zsebkendıt. 
 	- Ma reggel nem megy úszni? - terelte inkább másra a szót Hercule Poirot. - A monsieur, a kegyed férje már lent van a strandon? 
 	Mrs. Qold pislogva nézett fel rá. - Ma reggel nem ment le - nyerte vissza dacos vidámságát. -Megbeszéltük, hogy az óvárosba megyünk, és körüljárjuk a városfalat. De valahogy... elkerültük egymást. Nélkülem mentek el. 
 	Az igealak sokat elárult, de mielıtt Poirot bármit mondhatott volna, visszaért a strandról Barnes tábornok. - Jó reggelt, Mrs. Qold. Jó reggelt, Poirot - 
 	huppant le mellettük egy karosszékbe. - Ma reggel mindketten dezertáltak? Sok a szökevény. Maguk ketten, aztán az ön férje, Mrs. Gold... valamint Mrs. Chantry. 
 	- És Chantry parancsnok? - kérdezte hanyagul Poirot. 
 	- İ odalent van. Miss Pamela vette kezelésbe - 
 	kuncogott a tábornok. - De nem nagyon boldogul vele. Afféle vasöklő, hallgatag férfi, amilyenekrıl a könyvekben olvasni. 
 	- Én kicsit félek attól az embertıl - borzongott meg Marjorie Qold. - Olyan... sötéten néz néha. 
 	Mintha képes lenne... bármire! - mondta reszketve. 
 	- 
 	Gondolom, rossz az emésztése - jegyezte 
 	meg vidáman a tábornok. - Sokan köszönhetik az emésztési zavaraiknak, hogy híresek lettek a romantikus búskomorságukról vagy fékezhetetlen 
 	dühkitöréseikrıl. 
 	Marjorie Gold udvariasan elmosolyodott. 
 	- És a kegyed embere hol van? - érdeklıdött a tábornok. 
 	- Douglas? - mondta az asszony habozás nélkül, természetes, vidám hangon. - 
 	Mrs. Chantryval 
 	bementek a városba, azt hiszem, a régi városfalat akarják megnézni. 
 	- Persze... az nagyon érdekes. A lovagok idejébıl, meg minden. Magának is velük kellett volna tartania. 
 	- Sajnos, késın jöttem le - mondta Mrs. Gold. 
 	Aztán felugrott, néhány bocsánatkérı szót mormolt, és besietett a szállodába. 
 	- Kedves kis asszonyka - nézett utána Barnes tábornok gondterhelten. - Többet ér egy tucat olyan kifestett lotyónál, mint valaki, akit most inkább nem nevezek meg! A fenébe! A férje egy 
 	tökfilkó! Nem tudja, milyen jó sora van - csóválta a fejét. Aztán fölállt, és bement a szállodába. 
 	Sarah Blake akkor ért fel a strandról, s meghallotta a tábornok utolsó szavait. - Kedves kis asszonyka - húzta el a száját, ahogy a távozó tábornok után nézett. - Kedves kis asszonyka! - vetette le magát az egyik székbe. - A férfiak nem gyızik dicsérni a slampos nıket... de ha komolyra fordul a dolog, mindig a kicicomázott lotyók viszik el a pálmát, méghozzá játszi könnyedséggel. 
 	Szomorú, de így van. 
 	- Nekem ez az egész nem tetszik, mademoi- 
 	selle!-jelentette ki Poirot határozottan. 
 	- Komolyan? Nekem sem. Bár az igazat meg- 
 	
 	vallva, azt hiszem, nekem mégiscsak tetszik. Van az emberben valami ronda kis ördög, aki örömét leli a balesetekben és katasztrófákban meg jó barátaink kellemetlenségeiben. 
 	- Hol van Chantry parancsnok? - kérdezte Poirot. 
 	- A strandon szedi ízekre Pamela (na látja, ı aztán remekül érzi magát). Ez nem sokat javít a hangulatán. Mikor feljöttem, már kis híján szétvetet te a düh. Nagy viharnak nézünk elébe, higgye el. 
 	- Valamit nem értek - dünnyögte Poirot. 
 	- Nem is könnyő megérteni - állapította meg Sarah. - Most már csak az a kérdés, hová vezet mindez. 
 	- Igaza van, mademoiselle - csóválta a fejét Poirot -, a jövı fölöttébb nyugtalanítónak látszik. 
 	- Ezt szépen mondta - jelentette ki Sarah, és bement a szállodába. 
 	Az ajtóban kis híján összeütközött a kifelé tartó Douglas Golddal. A fiatalember a jelek szerint nagyon elégedett volt magával, de mintha némi bőntudat is gyötörte volna. - Jó napot, Poirot -mondta. - Megmutattam Mrs. 
 	Chantrynak a keresztesek falát - tette hozzá kissé zavartan. - Marjorie-nak nem volt kedve velünk jönni. 
 	Poirot kissé felvonta a szemöldökét, de ha akart volna mondani valamit, akkor sem lett volna rá ideje, mert Valentiné Chantry viharzott ki a teraszra. 
 	- 
 	Douglas - kiáltotta magas hangján. - Egy 
 	gint martinival...! Meghalok egy pink gin-ért! 
 	Douglas Gold indult, hogy megrendelje az italt. Valentiné ledobta magát egy székbe Poirot mellett. Csak úgy ragyogott. - Jót fürödtél, Tony drágám? - 
 	kiáltott oda a férjének integetve, mikor észrevette, hogy Pamelával feléjük tart. - Fantasztikusan szép napunk van, ugye? 
 	Chantry parancsnok nem válaszolt. Fellódult a lépcsın, rá se nézett a feleségére, szó nélkül elment mellette, s eltőnt a bárban. Lecsüngı karjával, ökölbe szorított kezével most még jobban hasonlított egy gorillára. 
 	- 
 	Ó - tátotta el Valentiné Chantry meghökken- 
 	ve tökéletes vonalú, ám butuska száját. 
 	Pamela Lyall arcára volt írva, hogy mérhetetlenül élvezi a helyzetet, bár megpróbálta leplezni, már amennyire a magafajta nyíltszívő teremtéstıl telt. 
 	- Kellemesen töltötte a délelıttöt? - ült le Valentiné Chantry mellé. 
 	- Jaj, csodás volt - kezdte Valentiné. - Elmentünk... - Poirot fölállt, s észrevétlenül bement a 
 	bárba ı is. Ott találta az ifjú Goldot, aki kipirulva várta az italt. Zavartnak és dühösnek látszott. - Az az ember egy vadállat! - intett fejével a távolodó Chantry parancsnok felé. 
 	- Lehetséges - mondta Poirot. - Igen, lehetséges. Csakhogy az asszonyok szeretik a vadállatokat, ne felejtse el! 
 	- Nem csodálnám, ha kiderülne, hogy bántalmazza a feleségét - dünnyögte Douglas. 
 	- 
 	Valószínőleg azt is szereti a hölgy. 
 	Douglas Gold zavartan nézett rá, aztán fogta a poharat és távozott. 
 	Hercule Poirot fölült egy bárszékre, és rendelt egy sirop de cassis-t. Hosszú, elégedett sóhajokkal kortyolta, amikor bejött Chantry és lehajtott jó néhány pink gin-t gyors egymásutánban. - Ha Valentiné azt hiszi, tılem is olyan könnyen megszabadul, mint attól a sok istenverte hülyétıl, nagyon téved! - tört ki váratlanul, nem is annyira Poirot-nak, inkább a világnak úgy általában. - Én megszereztem, és meg is tartom. 
 	Nem lesz egy másik fickóé, csak a holttestemen át! - Pénzt dobott a bárpultra, sarkon fordult és kiment. 
 	
 HARMADIK FEJEZET 

 	Három nap múlva Poirot kirándulást tett a Próféta hegyére. Kellemes volt az autózás a hővös levegıben, aranyoszöld fenyık között az egyre följebb kanyarodó úton, magasan az emberi lények kicsinyes civakodása és perpatvarai fölött. Az autó a vendéglınél állt meg. Poirot kiszállt, és besétált az erdıbe. Végül kijutott egy pontra, amely mintha valóban a világ tetején lett volna. Lent a mélyben kéken és vakítóan csillogott a tenger. Itt végre békesség volt... távol a gondoktól... a világ fölött. Hercule Poirot óvatosan letette gondosan összehajtogatott felöltıjét egy fatönkre, és leült. 
 	- 
 	Semmi kétség, a jó Isten tudja, mit csinál. De azért érthetetlen, miért engedte meg magának, hogy bizonyos emberi lényeket létrehozzon. Eh bien, itt legalább egy idıre megszabadulok ezektıl a nyugtalanító problémáktól - 
 	tőnıdött. 
 	Összerezzenve pillantott fel. Barna kabátos, barna szoknyás, alacsony nı közeledett felé sietve. Marjorie Gold felhagyott a színleléssel. Csupa könny volt az arca. 
 	Poirot nem menekülhetett. Az asszony már ott volt mellette. 
 	- 
 	Monsieur Poirot. Segítenie kell. Olyan szerencsétlen vagyok, fogalmam sincs, mitévı legyek. Istenem, mihez kezdjek? Mihez kezdjek? 
 	- nézett föl rá feldúltan, s belekapaszkodott a kabátja ujjába. Aztán valamit észrevett az ar-cán, megriadt, s kissé visszahúzódott. - Mi... mi az? - dadogta. 
 	- A tanácsomat akarja hallani, madame ? Azt kéri? 
 	- Igen... igen... - dadogta az asszony. 
 	- Eh bien, tessék - mondta Poirot kurtán, parancsolóan. - Azonnal utazzon el... amíg nem késı. 
 	- Tessék? - meredt rá Mrs. Qold. 
 	- Jól hallotta, utazzon el errıl a szigetrıl. 
 	- utazzak el? - döbbent meg az asszony. 
 	- Ezt mondtam. 
 	- De hát miért... miért? 
 	- 
 	Ezt tanácsolom önnek... ha kedves az élete. 
 	Az asszonynak elakadt a lélegzete. - Hogy érti ezt? Megrémít... halálra rémit. 
 	- 
 	Az a szándékom - bólintott Poirot komoran. 
 	- 
 	Hogy is mehetnék! - roskadt le az asszony. 
 	Kezébe temette az arcát. - Douglas nem jönne semmi áron. Az az asszony nem engedné. A hatalmába kerítette... testestül-lelkestül. Egy rossz szót 
 	sem lehet szólni elıtte arról a nırıl... Bolondul érte... Elhiszi minden szavát. Hogy a férje bántalmazza, hogy ı maga a sértett ártatlanság, hogy 
 	nem értette meg soha senki... Douglas velem már nem is törıdik, én nem számítok, mintha a világon se volnék. Azt akarja, hogy adjam vissza a szabadságát... váljak el tıle. Arra számít, hogy az a nı majd elválik a férjétıl és hozzámegy. De én félek... Chantry nem fog lemondani a feleségérıl. 
 	Nem olyan fából faragták. Az az asszony tegnap este horzsolásokat mutatott a karján Douglasnak... azt mondta, a férje mőve mind. Douglas egészen megvadult. Hisz olyan lovagias... Jaj, istenem, annyira félek! Hová vezet mindez? Mondja meg, mit tegyek! 
 	- Megmondtam - nézett a távolba Hercule Poirot a víztükör fölött, az ázsiai szárazföld kék dombjainak vonalára. - utazzon el a szigetrıl, amíg nem késı... 
 	- Nem lehet... - rázta a fejét az asszony - nem tudok... csak ha Douglas... 
 	Poirot felsóhajtott. Megvonta a vállát. 

 NEGYEDIK FEJEZET 

 	Hercule Poirot Pamela Lyall-lal ült a strandon. 
 	- Dúl a szerelmi háromszög - állapította meg a lány elégedetten. - Tegnap ott ültek Valentiné két oldalán, és ádáz tekintettel méregették egymást! 
 	Chantry a kelleténél többet ivott. Odáig ment, hogy inzultálta Douglas Goldot. Gold remekül viselkedett. Nem jött ki a sodrából. Az asszony persze nagyon élvezte. Dorombolt, akár egy férfifaló tigris. De hát valóban az. 
 	Mit gondol, mi lesz ebbıl? 
 	- Félek - csóválta a fejét Poirot. - Nagyon félek... 
 	- Mindannyian félünk - mondta Miss Lyall kép-mutatóan. - Tulajdonképpen a maga szakmájába vág ez az ügy, Monsieur Poirot. Legalábbis amivé fajulhat. Semmit sem tud tenni? 
 	- Már megtettem, amit tudtam. 
 	- Mit? - hajolt elıre boldog izgalommal, türelmetlenül Miss Lyall. 
 	- Azt tanácsoltam Mrs. Goldnak, utazzon el a szigetrıl, amíg nem késı. 
 	-Szóval... úgy gondolja... - Pamelának elakadt a szava. 
 	- 
 	Tessék, mademoiselle? 
 	- Tehát maga erre számít? - mondta Pamela 
 	töprengve. - De hát ı nem lenne képes... sose tenne ilyesmit... Hisz olyan kedves fiú. Mindenrıl az a nıszemély tehet. İ... nem tudná... megtenni... - Elhallgatott. - 
 	Gyilkosság? - mondta aztán 
 	halkan. Ez... ez jár az eszében? 
 	- Valakinek ez jár az eszében, mademoiselle. 
 	Én mondom. 
 	Pamela megborzongott. - Nem hiszem el -jelentette ki. 
 	
 	ÖTÖDIK FEJEZET 
 	
 	Az október huszonkilencedikén bekövetkezett események egyértelmőek voltak. 
 	Elıször is a két férfi - Qold és Chantry - összeveszett. Chantry egyre jobban felemelte a hangját, utolsó szavait négyen is hallották: a pénztáros a szállodapultnál, az igazgató, Barnes tábornok és Pamela Lyall. 
 	- Maga átkozott csirkefogó! Ha azt képzelik a feleségemmel, hogy ezt megtehetik velem, nagyon tévednek! Amíg én élek, Valentiné mellettem marad. - 
 	Ezzel kirontott a szállodából. Halálsápadt volt a dühtıl. 
 	Mindez vacsora elıtt történt. Vacsora után (senki sem tudta, hogyan) kibékültek. Valentiné elhívta Marjorie Goldot egy kis autózásra a holdvilágnál. 
 	Pamela és Sarah velük tartott. Gold és Chantry játszott néhány parti biliárdot. 
 	Késıbb csatlakoztak Hercule Poirot-hoz és Barnes tábornokhoz a hallban. 
 	Chantry mosolygós volt és jókedvő, talán elsı ízben. 
 	- Jó parti volt? - kérdezte a tábornok. 
 	- Én nem vagyok partner ennek a fickónak - 
 	mondta a parancsnok. - Negyven-hat volt a végeredmény. 
 	- Merı véletlen. Semmi más, higgye el - hárította el Douglas Gold szerényen a dicséretet. - Mit 
 	isznak? Megyek, megkeresem a pincért. 
 	- Köszönöm, pink gin-t kérek. 
 	- Rendben. Tábornok? 
 	- Köszönöm. Whiskyt szódával. 
 	- Én is azt iszom. És ön, Monsieur Poirot? 
 	- Igazán nagyon kedves. Én sirop de cassis-t kérek. 
 	- Sirop... micsodát? 
 	- Sirop de cassis-t. Feketeribizlibıl készítik. 
 	
 	- Ja, likır! Értem. Gondolja, hogy tartanak? 
 	Még sose hallottam róla. 
 	- Igen, tartanak. De nem likır. 
 	- Furcsa ízlése van - nevette el magát Douglas Gold -, de hát ki-ki azzal mérgezi magát, amivel jónak látja. Megyek, megrendelem. 
 	Chantry parancsnok leült. Bár természeténél fogva nem volt beszédes és közvetlen, most szemmel láthatólag igyekezett szívélyesen viselkedni. 
 	- Furcsa, mennyire hozzászokik az ember, hogy semmit sem tud a világról - jegyezte meg. 
 	- Hát, a négy nappal ezelıtti Continental Daily Mailnek nem sok hasznát veszem - dörmögte a tábornok. - Persze utánam küldik a Times-t, meg hetenként a Punch-ot, de átkozottul soká tart, míg ideérnek. 
 	- Kíváncsi vagyok, kiírják-e a népszavazást a palesztin kérdésben. 
 	- Az egész ügyet gyalázatosan rosszul intézték 
 	- nyilatkoztatta ki a tábornok, épp amikor visszatért Douglas Gold, nyomában a pincérrel, aki az italokat hozta. 
 	A tábornok belekezdett egy történetbe, amely indiai szolgálata idején játszódott, 1905-ben. A két angol udvariasan, bár különösebb érdeklıdés nélkül hallgatta. Hercule Poirot szopogatta a sirop de cassis-t A tábornok elérkezett a történet csattanójához, s mindenki kötelességtudóan nevetett. 
 	Ekkor megjelentek a hölgyek a hall bejáratánál. Láthatóan kitőnı hangulatban voltak mind a négyen, beszélgettek és nevetgéltek. 
 	- Tony, drágám, isteni volt - omlott Valentiné egy székbe a férje mellett. - Isteni ötlet volt Mrs. 
 	Goldtól. Velünk kellett volna jönnötök! 
 	- Ki mit iszik? - nézett körül kérdıen Chantry. 
 	- Én pinkgin-t kérek, drágám - mondta Valentiné. 
 	- Gint és gyömbérsört - mondta Pamela. 
 	- Brandyt narancslikırrel - közölte Sarah. 
 	- Rendben - állt fel Chantry. - Tessék, idd meg ezt - tolta a felesége elé saját érintetlen poharát. 
 	- 
 	Magamnak majd rendelek egy másikat. Ön mit 
 	kér, Mrs. Gold? 
 	Mrs. Goldról épp a kabátját segítette le a férje. 
 	- 
 	Kaphatnék narancslét? - fordult hátra az asz-szony mosolyogva. 
 	- Hát persze. Narancslét - indult a férfi az ajtó felé. 
 	- Olyan gyönyörő volt, Douglas - mosolygott a férjére Mrs. Gold. - Kár, hogy nem jöttél velünk. 
 	- 
 	Én is sajnálom. Majd egyik este elmegyünk, jó? 
 	Egymásra mosolyogtak. 
 	Valentiné Chantry fölkapta a pink gin-es poharat, és fenékig ürítette. - Ez már nagyon rám fért 
 	- 
 	sóhajtott föl. 
 	Douglas Gold elvette Marjorie kabátját, és egy kanapéra tette. - Mi a baj? - mondta éles hangon, amikor visszatért a többiekhez. 
 	Valentiné Chantry hátrahanyatlott a karosszékben. Szívéhez kapott, az ajka elkékült. - Olyan... furcsán érzem magam... - zihálta. 
 	Ekkor jött vissza Chantry. - Hé, Val, mi a baj? -sietett a feleségéhez. 
 	- Én... nem tudom... az italnak... olyan furcsa íze volt... 
 	- A pink gin-nek? - fordult hátra Chantry meg-vonagló arccal. - Ez az én italom volt... - ragadta meg Douglas Qold vállát. - Mi a fenét tett bele, Gold? 
 	
 	Douglas Qold az asszony eltorzult arcára meredt. - Én... én... hozzá se... - 
 	dadogta halálsápadtan. 
 	Valentiné Chantry lecsúszott a székben. 
 	- 
 	Hívjanak orvost - kiáltotta Barnes tábornok -, gyorsan... 
 	Valentiné Chantry öt perc múlva halott volt... 
 	
 HATODIK FEJEZET 

 	Másnap reggel senki sem fürdött. 
 	Pamela Lyall sápadtan, egyszerő sötét ruhában jött le az elıcsarnokba. Elkapta Hercule Poirot-t, és behúzta a kis írószobába. 
 	- 
 	Ez iszonyú! - mondta. - Iszonyú! Maga megmondta! Maga elıre látta! 
 	Gyilkosság! 
 	Poirot komoran lehajtotta a fejét. 
 	- 
 	Istenem! - kiáltott fel a lány. - Maga megakadályozhatta volna! - 
 	dobbantott. - Meg kellett 
 	volna akadályoznia! Valami módon! Meg lehetett volna akadályozni! 
 	- 
 	Hogyan? - kérdezte Hercule Poirot. 
 	Ez egy pillanatra elhallgattatta Pamelát. - Nem szólhatott volna valakinek... 
 	a rendırségnek? 
 	-Mit mondtam volna? Mit lehet mondani... elıre ? Hogy valaki gyilkosságra készül? Higgye el nekem, mon enfant, ha egy emberi lény elhatározza, hogy megöl egy másik emberi lényt... 
 	- Figyelmeztethette volna az áldozatot - erıs-ködött Pamela. 
 	- Elıfordul, hogy a figyelmeztetés nem használ 
 	- 
 	mondta Hercule Poirot. 
 	- Figyelmeztethette volna a gyilkost... - töprengett Pamela - éreztethette volna vele, hogy 
 	tudja, mi a szándéka. 
 	- Ez már jobb terv - bólintott helyeslıen Poirot. 
 	- 
 	Csakhogy ebben az esetben is számolni kell 
 	minden bőnözı legfıbb gyengéjével. 
 	-Mi az? 
 	- Az önhittség. Egyetlen bőnözı sem hiszi el, hogy a számításába hiba csúszhat. 
 	- De hát ez nevetséges... ostobaság - kiáltott fel Pamela. - Hisz olyan gyerekes volt az egész! 
 	A rendırség egybıl letartóztatta Douglas Goldot tegnap este. 
 	- Hát igen - bólintott Poirot elgondolkozva -, Douglas Gold nagyon ostoba fiatalember. 
 	- Elképesztıen ostoba! Hallottam, hogy megtalálták a többi mérget... mi is volt...? 
 	- Egyfajta sztrofantin. Szívbénulást okoz. 
 	- Szóval hogy a maradékot megtalálták a 
 	szmokingja zsebében. 
 	- így van. 
 	- Elképesztıen ostoba! - ismételte meg Pamela. - Talán késıbb meg akart szabadulni tıle... 
 	csak megbénította a rémület, hogy nem azt mérgezte meg, akit akart. Hatásos jelenet volna egy 
 	színdarabban. A szeretı beleteszi a sztrofantint a férj poharába, aztán mikor ı mással van elfoglalva, a feleség issza meg... Gondolja el, micsoda iszonyú pillanat lehetett, amikor Douglas Gold megfordult, és látta, hogy megölte az asszonyt, akit szeret. - Megborzongott. - A maga háromszöge! A szerelmi háromszög! Ki hitte volna, hogy ez lesz a vége? 
 	- Én tartottam tıle - dünnyögte Poirot. 
 	
 	- Maga csak Mrs. Goldot Figyelmeztette - támadt neki Pamela. - Neki miért nem szólt? 
 	- Úgy érti, miért nem figyelmeztettem Douglas Goldot is? 
 	- Nem. Chantry parancsnokot. Szólhatott volna neki, hogy veszélyben van... hisz végeredményben ıt akarták megölni... ı állt az útjukban! Semmi kétség, Douglas Gold arra számított, a feleségét rá tudja venni, hogy beleegyezzen a válásba... 
 	hisz olyan szelíd kis teremtés, és annyira odavan érte. De Chantry pokolian makacs. És a fejébe vette, hogy semmi áron nem adja vissza Valentiné-nak a szabadságát. 
 	- Nem lett volna értelme, hogy beszéljek Chantryval - vont vállat Poirot. 
 	- Meglehet - látta be Pamela. - Valószínőleg azt mondta volna, hogy tud ı vigyázni magára, és elküldte volna magát a pokolba. Mégis úgy érzem, kellett lennie valami megoldásnak. 
 	- Az eszembe jutott - mondta Poirot elgondolkozva -, hogy megpróbálom rávenni Valentiné Chantryt, utazzon el a szigetrıl, de nem hitt volna nekem. Olyan ostoba volt, föl se fogta volna. 
 	Pauure femme, a butasága ölte meg. 
 	- Nem értem, mit használt volna, ha ı elutazik - 
 	mondta Pamela. - Egyszerően utána ment volna. 
 	- Kicsoda? 
 	- Hát Douglas Gold. 
 	- Azt hiszi, Douglas Gold utána ment volna? 
 	Téved, mademoiselle... nagyon téved. Még nem látja át ennek az ügynek a lényegét. Ha Valentiné Chantry elutazott volna a szigetrıl, a férje is vele megy. 
 	- Hát persze - nézett rá Pamela értetlenül. 
 	- És akkor, tudja, egyszerően máshol követték volna el a gyilkosságot. 
 	- Nem értem magát. 
 	- Azt mondom, hogy akkor ugyanezt a bőncselekményt máshol követték volna el... 
 	azt a bőncselekményt, hogy Valentiné Chantryt meggyilkolja a férje. 
 	- Azt akarja mondani - meredt rá Pamela -, 
 	hogy Chantry parancsnok... Tony Chantry... ölte meg Valentine-t? 
 	- Igen. Ön is látta! Douglas Gold behozta neki az italt. Chantry csak ült a pohár mellett. Mikor mindannyian a szoba túlsó végébe néztünk, mert bejöttek a nık, ı a keze ügyében tartott sztrofantint beleejtette a pink gin-be, aztán udvariasan odatolta az italt a felesége elé, aki megitta. 
 	- De hát a sztrofantint Douglas Gold zsebében találták meg! 
 	- Gyerekjáték volt a zsebébe csúsztatni, mikor mindannyian a haldokló asszony körül tolongtunk. 
 	Két teljes perc is beletelt, amíg Pamela újra lélegzethez jutott. - De hát egy szót sem értek az egészbıl! A háromszög... hisz maga mondta... 
 	- 
 	Háromszögrıl beszéltem, ez igaz - bólogatott hevesen Poirot. - Csakhogy maga tévedett. Hagyta, hogy ügyes színjátékkal félrevezessék! Hagyta, 
 	hogy elhitessék magával: Tony Chantry is, Douglas Gold is Valentiné Chantryba szerelmes. Hagyta, hogy elhitessék magával: a szerelmes Douglas Qold arra a kétségbeesett lépésre szánta el magát (mivel Valentiné Chantry férje nem volt hajlandó beleegyezni a válásba), hogy erıs szívbénító mérget ad be Chantrynak, amelyet végzetes tévedés folytán Valentiné Chantry ivott meg helyette. Mindez szemfényvesztés. Chantrynak már egy ideje szándékában állt végezni a feleségével. Halálosan unta, ezt az elsı perctıl fogva láttam. Csak a pénzéért vette el. Most valaki mást akart feleségül venni, hát azt tervezte, hogy megszabadul az asszonytól, de megtartja a pénzét. Ez pedig másképp nem ment, csak ha megöli. 
 	- Mást akart feleségül venni? 
 	- Bizony - mondta Poirot megfontoltan -, a kis Marjorie Golddel Szerelmi háromszög volt, semmi kétség! De nem úgy, ahogy maga gondolta. 
 	Valentiné Chantry egyik férfit sem érdekelte. Csak az ı hiúsága és Marjorie Gold ügyes manipulációja hitette el magával az ellenkezıjét. Igen okos 
 	asszony ez a Mrs. Gold, és rendkívül vonzó a maga tartózkodó, madonnaszerő, szegény-kis-teremtés módján! Sok nıi bőnözıt ismertem már ebbıl a fajtából. Ott volt Mrs. Adams, akit felmentettek férje meggyilkolásának vádja alól, pedig mindenki tudja, hogy ı követte el. Mary Parker eltette láb alól a nagynénjét, a kedvesét és két fivérét, csak aztán kezdett el könnyelmősködni, s akkor elkap ták. Meg ott volt Mrs. Rowden, akit annak rendje módja szerint fölakasztottak. Mrs. Lecray megmenekült, de csak egy hajszálon múlt. Mrs. Gold 
 	ugyanez a típus. Amint megláttam, mindjárt tudtam ! Ez a fajta csak úgy lubickol a bőnben! Igazán 
 	jól kitervelt, csinos kis munka volt. Mondja meg, miféle bizonyítéka volt arra, hogy Douglas Gold szerelmes Valentiné Chantryba? Ha jobban bele-gondol, rá fog jönni, hogy csak Mrs. Gold bizalmas közlései meg Chantry féltékeny hızöngése. Igaz? Érti már? 
 	- Ez iszonyú! - háborgott Pamela. 
 	- Agyafúrt pár - állapította meg Poirot a szakember tárgyilagosságával. - 
 	Kitervelték, hogy itt 
 	majd „összetalálkoznak", és megrendezik a bőncselekményt. Hidegvérő ördög ez aMarjorie Gold! 
 	Szemrebbenés nélkül akasztófára küldte volna azt a szerencsétlen, ártatlan, bolond férjét. 
 	- De hát Goldot tegnap letartóztatták - kiáltott fel Pamela. - Elvitték a rendırök! 
 	- Csakhogy én késıbb beszéltem velük - 
 	mondta Hercule Poirot. - Igaz, azt nem láttam, mikor Chantry betette a pohárba a sztrofantint. 
 	A többiekkel együtt én is a hölgyekre néztem, amikor bejöttek. De attól a perctıl fogva, hogy rájöttem: Valentiné Chantryt megmérgezték, le nem vettem a szememet a férjérıl. így aztán láttam, amint Douglas Gold zsebébe csúsztatja a 
 	sztrofantint... Hitelt érdemlı tanú vagyok - tette hozzá komoran. - Mindenhol ismerik a nevemet. 
 	Amint a rendırök meghallgattak, az egész ügy új megvilágításba került. 
 	- És aztán? - kérdezte Pamela megbővölten. 
 	- Eh bien, föltettek néhány kérdést Chantry parancsnoknak. İ megpróbálta szitkozódással kivágni magát, de tulajdonképpen nem valami agyafúrt, úgyhogy hamar megtört. 
 	- Tehát Douglas Goldot szabadlábra helyezték? 
 	- Igen. 
 	- És... Marjorie Gold? 
 	- Én figyelmeztettem. - Poirot arca szigorú lett. 
 	- Igen, figyelmeztettem... Odafönt a Próféta hegyén ... Ez lett volna az egyetlen lehetıség, hogy 
 	
 	a bőncselekményt megakadályozzam, úgyszólván közöltem vele, hogy gyanakszom rá. 
 	Megértette. De nagyon okosnak hitte magát... Megmondtam neki, hogy utazzon el a szigetrıl, ha kedves az élete. İ úgy döntött... hogy marad... 

 	Magyar Könyvklub, Budapest, 1996 
 	Felelıs kiadó: Dr. Kratochwill Balázs igazgató Irodalmi vezetı: Ambrus Éva 
 	Felelıs szerkesztı: Borbás Mária 
 	Mőszaki vezetı: Szilassy János 
 	Mőszaki szerkesztı: Szabó Imre 
 	A sorozatot és a borítót tervezte: Pintér László Megjelent: 9,25 (A/5) ív terjedelemben 
 	Szedte és nyomta: Kossuth Nyomda Rt, Budapest Felelıs vezetı: Székely Károly vezérigazgató A nyomdai megrendelés törzsszáma: 95.0685 
 	ISBN 963 548 271 X 251